Gárdonyi Géza

Szunyoghy miatyánkja

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-461-7

MOBI ISBN 978-963-453-462-4

- Nálam nélkül nincs kenyere a királynak se! - mondotta a gazdatiszt.

- Nálam nélkül meg neked se! - vágta rá a pap. - Nem az én kezemből száll-e a vetésedre az áldás, az Ég áldása?

- S ha én nem őrlöm meg? - nevetett a gőzmolnár.

- Hát a pecsenyét ki adja a kenyeretekhez? - durrant rájok a fővadász.

- De megehetitek-e, ha betegek vagytok? - mosolygott az orvos.

A gazdatiszt ebédlőjében vetélkedtek így, vacsora után. A kastély urát, a főherceget várták azokban a napokban, s készültek a fogadására.

Egy fiatal rendőrtiszt is ült az asztalnál, polgári ruhában. A fővárosból küldték oda, hogy a levegő minden tekintetben tiszta legyen, mikorra a főherceg odaérkezik. Hát az a rendőrtiszt is megszólalt:

- Ezt a kérdést végig lehet vinni a főhercegtől az utcaseprőig: nem találnánk olyan embert, aki azt mondaná, hogy az ő foglalkozása...

- Nohát rendőr azért nem lennék, - csóválta a fejét a gazdatiszt.

- Mért?

- Mért? Hát azért. Csupa nyugtalanság az élete.

A rendőrtiszt mosolygott:

- Itt a fővadász úr: tessék megkérdezni tőle, mint vélekedik a nyugtalanságról? Én is vadász vagyok: rókavadász, farkasvadász. És bármennyire megértem is a fővadász úr foglalkozásának a szépségeit, nem cserélnék vele. És senkivel. Mert akárki mit mond, hogy az ő mestersége milyen fontos, hasznos, érdekes, a rendőré valamennyiénél fontosabb! hasznosabb! érdekesebb!

- Hohó! hörkent rá mind a társaság.

- Hát jó: engedek belőle. A fontosságot, hasznosságot nem tartom feljebb, de azt csak megengedik...

- Azt se engedjük!

S nevettek.

- Bizonyítani tudom: érdekesebb minden más foglalkozásnál! Bizonyítani tudom! Mert én a rendőri munkámban az is vagyok olykor ami a kasznár úr, az is ami a főmolnár úr, az is ami a főtisztelendő úr, orvos úr, minden úr! Minden foglalkozású vagyok. Vagyok, ha kell: úr. Vagyok ha kell: paraszt. Báró, kocsis, iparos, napszámos, egészséges, beteg. Minden vagyok, minden. Ahogy az ügyek fordulnak. Mindenki-másnak a mestersége munka. Az enyém, játék. Igaz hogy néha vasra, vérre. Néha csak nevetségre. De játék és játék! Mint a szinészé. A különbség csak az, hogy amíg én játszom, velem is játszik a sors: bicskával, ököllel, revolverrel. Néha azonban csak falnakugrasztással. Sohse tudom mit hoz a holnap? - de mindig érdeklődéssel várom. Mink ezerszer annyit élünk, mint más emberfia, mert mivelünk sokszor egy héten több történik, mint más szerszámú emberrel teljes életében. Egy héten!...

A pap fölemelte a szemöldökét:

- Hát például a mult héten? Mi történt a mult héten? Ha már minden héten több történik, mint mivelünk.

A rendőrtiszt az állát simogatta:

- A mult héten? Mi is történt a mult héten?... Családi szaporodás... Nem érdekes... Lent jártam az Adrián... Elfogtam egy szökevényt. Mindennapos ügy. Ámbár talán önöknek éppen az ilyen érdekes. Mert kissé komikus... Már hogy én voltam komikus benne. No restelem is elmondani: nincs mit dicsekednem vele. De elmondom, a főtisztelendő úr kedveért mondom el, mivelhogy egy miatyánk is foglalkoztatott. Rendőrileg persze. No elmondom. Csak valahogy az ujságba, ne kerüljön, - azt mégis röstelleném.

*

Hát a mult hét...

Tudják az urak, hogy útcai zavargások voltak Pesten, hitvány kis politikai lázongások. Mégishát nehéz napok nekünk.

Vasárnap este is be kellett mennem a hivatalomba.

Igen kelletlenül mentem be pedig: a gólyát vártuk otthon, az első gólyát. Kilenc hónapos házas vagyok.

De a kötelesség mindennek eléje való.

Megbiztam az oktogontéri posztost, hogy telefonáljon valamelyik kávéházból, amit majd a cselédem mond neki.

Hát úgy is történt.

Ülünk négyen a lámpások előtt a hivatalszobában. Unatkozunk, ujságot olvasunk. Hallgatjuk a telefon-értesítéseket: A Rákóczi útján kis csoport. Szétoszlattuk... Az Opera előtt csendes... A Városligetben a Tiroli nőnél még sokadoznak...

Kilenckor végre nekem is telefonál a rendőr:

- A naccságától izenik...

- No, mit!?

- Hogy fiu lett. Szép, egészséges.

Ugrottam örömömben.

- Fiam van! Ifjabb Imrefi Dezső megérkezett!

A társaim gratulálnak.

- Pezsgőt! - kurjantom a szolgának. - Hozz hamar egy nagy palack Törleyt! Négy poharat! Lódulj!

Az unalomnak persze egyszerre vége. A pezsgő durran és gyöngyözik.

- Hát éljen ifjabbik Imrefi Dezső, és az idősebbik is. És éljen az asszonyka is, aki ennek az örömnek a világra hozásán legtöbbet fáradott.

A boldogságom mintha átragadt volna a társaimra is: vidáman beszélgettünk.

Egyszercsak megint csirinkel a telefon:

- Imrefi úr?

- Én vagyok itt.

- Jelentem alásan: a naccságától megint izentek.

- Mit?

- Másik fiu is lett.

Erre már nem ugrottam, inkább elhőköltem.

- Mi az? Mi az? - kérdik a társaim.

- Másik fiam is érkezett.

Nevetnek:

- Mégegy pezsgőt kell fizetned!

- Hát... ha Isten is úgy akarja...

És szólok a szolgának:

- Mégegy üveg pezsgőt!

A társaim nevetnek, figuráznak:

- Hát a neve? Az most már legifjabb Imrefi Dezső lesz!

Velük nevettem. De mégis bizony vakartam a fülemet. Az első vendég költségeit csak elrakogattuk szépen előre, de kettőről nem is álmodtunk. Mármost hogyan lesz? Elég lesz-e kettőnek az apró-ruha? A bölcső? Duplán kell-e fizetnem a bábát? A keresztelést bizonyosan. Éshát talán szoptatós dajkát is kell fogadnom?

Iszogatjuk közben a második üveg pezsgőt is. S egyszercsak megint csirinkel a telefon. Szólt az minden öt percben. De hogy én megszeppenve pillantok oda, a társaim kacagnak:

- Oda ne menj!

És fetrengenek a széken, nevettükben.

- Harmadik Imrefi Dezső! Legeslegifjabb...

Akkor lép be a kapitányunk. Látja a két pezsgős palackot, pokoli kacagást. A telefon csirinkel. Látja, hogy senki se lép a telefonhoz, hát ő maga fogja el a telefonszót. Csak azután kérdi:

- Mi történt?

Elmondják nagynevetve, hogy nem merek a telefonhoz ülni.

A kapitány is mosolyogja:

- No, - azt mondja, - hát jőjjön át a szobámba.

Odabent aztán elővett valami három levelet és egy fényképet.

- Hát hogy az ikrek költsége fedezve legyen: ihol ez a fénykép, s ihol a takarékpénztárnak is a jelentése. Ez a fiatalember önnek dolgozott. Negyvenhétezer koronát bizott rá az igazgató, hogy vigye el a pénztárosnak. Ő azonban lépcsőt tévesztett és nem is talált többé vissza. Huszonkét éves legényke, hát nem is munka az elfogása. Azt is tudjuk már, hogy Fiuméba váltott jegyet. Telegrafáltam, hogy tartóztassák le, de útközben kiszállt valahol. Nem baj: Fiuméba igyekszik, s ott bizonyosan az amerikai hajóra, - a jámbor. Átöltözik, nyiratkozik is majd, a bajuszát megtoldja, vagy leberetváltatja, stb. Önnek ez éppen kapóra érkezik.

- Köszönöm hálásan.

Megnéztem a fényképet: vézna termetű, keskeny arcú, fiatalember. Magas duplagallér a nyakán és kirakati gonddal kötött selyem nyakkendő. A haja oldalt van elválasztva. Kenőcsölt ritka haj. A szeme rajzában semmi különös. Afféle közönséges pomádé-ifjú, amilyen tucatszámra illatozik minden délben a főváros Andrássy-útján.

De nini, van itt egy jegyzet is a fénykép alatt:

Különös ismertető jele: kis szemölcs a jobb szeme alatt, mint a felülről csorba lencse.

Boldogan száguldottam haza.

A feleségem előmutatta az ikreit. Gyönyörű két gyerek! Azazhát dehogy gyönyörű: vörös mint a főtt rák mind a kettő. Csak nekünk gyönyörű, nekünk igen gyönyörű.

Én is előmutattam a megbizásomat:

- Pottyanthatsz lelkem akár mégegy fiut, ha éppen kedved van rá: gondol ránk az Isten. Legalább is kétezer korona amit ez a megbizás gyümölcsöz.

Persze alig aludtam valamit. Még a villamosok se indultak, mikor már fölkeltem, s nekifogtam az öltözködésnek. Fölülről csorba lencse. Divatos utazó-ruhát vettem magamra, és zsebkendőt, fehérnemüt dobtam a táskámba. A szakálamat, bajuszomat kissé elváltoztattam, még a jegygyürümet is zsebredugtam. A táskámba betettem egy bokor jó erős kézbilincset is. Fölülről csorba lencse.

Este 9-kor már Fiuméban voltam.

Benéztem a rendőrségre: fogtak-e el valakit tegnap óta?

Nem.

Szólok az utcán egy sihedernek:

- Gyere csak pajtás: egy fiatal rokonomat keresem. Valamelyik kocsmában vagy kávéházban ül. Mutass meg rendre minden efféle helyet.

Járunk-kelünk. Fölülről csorba lencse. Közben megtudom, hogy a Frankónia holnap délután indul: nyugodtan vacsorázhatunk.

- No most már elmehetsz fiam.

Az Európába ültem be. Ott is a sarokból szemlélődtem, mint a pók a hálója sarkán.

Egy fiatal emberen meg is állt egyszer a szemem.

Nézzük csak a fényképet.

S a zsebembe nyulok.

Tyhű kutya teremtette! hol a tárcám?

Elvesztettem!

Hol? Hogyan? A kocsiban maradt? vagy az étkezőben? vagy kiesett valahol? Tán délután, a kupéban? Mert bizony elnyomott az álom valahol Zágráb körül. Kuttya teremtette! Még szerencse, hogy a pénzemet nem abba tettem, a szökevénynek a fényképe meg a fejemben van: Fölülről csorba lencse. Csak a névjegyeim...

Tapogatok: egy névjegyem maradt a külső zsebemben. Elég lesz tán az útra az is.

Fáradt voltam. Nagyot aludtam a Kvarneróban, egy kis hotelben, a Leone d'oro mellett.

Másnap: csepeg az esső. Fiume tele van esernyővel. Tessék ilyen időben meglátni a fölülről csorba lencsét.

Először is a póstára sietek: telegrafálok más igazolványért. Haza is firkantok egy sort, mint szoktam: képes kártyán.

A póstán sokan tolongnak. Ott is szemlélődök. Szűröstarisznyás kivándorlók. Azok is képes kártyákat irkálnak. Falon, ládán, egymás hátán, - az utolsó bucsuszót, haza.

A szemem megakad egy bőrkabátos úrfélén a nép fiai között. Katonás nyakú ösztövér ember, - jó harmincas. A lábán szürkészöld kamásli, - a nadrágja szövetével egyező. A karján kampósbot. A fején túzoktollas vadászkalap.

A rekesz-ablaktól egy levelező-kártyával fordul el.

Ismerősnek tetszett. Hol láttam én ezt a vasból vert rövid bajuszt? ezt a falon is átlátó kemény szemet. Álmatlanságtól zavaros, mégis erős. Hol láttam ezt a levegőn cserzett arcot? Lehet, hogy utaztam vele. Vagy csak útcán láttam? Ha nem volna olyan fakó, talán megismerném. De ez a mezei ember legalább is két éjjel dorbézolt. Hiába: még ma is ezeké a világ.

Az egyik rekesznél goromba szó hallatszott:

- Nyalja rá maga! Nekem ez nem kötelességem!

A mezei úr körülnézett, mint aki keres valakit. Rám is nézett, de idegenül. Egyszercsak egyenesen hozzám jön.

- Magyar az úr?

- Magyar vagyok.

- Egykis szivességre kérném: hogy megírna egy sort erre a kártyára. Nekem az ujjam fáj.

Akkor megismertem.

Hát csakugyan nem beszédes ismerősöm. Látásból maradt az eszemben. Márciusban Kolozsvárott töltöttem egy napot. Ott találkoztam vele.

A Nújork szállóban vacsoráztam, és azért emlékszem rá, mert szembeötlően kedves asszonyka volt vele. Egy patyolatképű fehér madár, - csinosan, gondosan öltözött finomka teremtés. Nem is asszonynak látszott, hanem inkább leánynak.

Fal mellett ültek a szomszéd asztalnál. Az ember nem nézett senkire. Az asszony azonban szemérmes érdeklődéssel szemlélődött körül. Ételt az ember választott, az asszonyt csak éppen megkérdezte:

- Angol ürücomb, jó lesz?

- Amint akarod, - felelte halk alázatosan az asszony.

- Vagy kappant eszel inkább? Kappant otthon is ehetünk. Tehát angol ürü.

- De csak egyet, - mondta az asszony, - nekem elég egy szeletke.

Valami kedves panaszos zengésű hangja volt. A tekintete nyilt és bizalmas. A haja szinét nem láttam, mert a kalapja széle azon az oldalon hajlott a fülére. A keze kicsi volt és pátyolt. A mozdulataiból látszott, hogy klastromban nevelték, vagyhogy magányos gyermek volt: féltették még a hópehelytől is.

Micsoda szerencsés némelyik ember! - gondoltam. Ez a fehér árnyék hogy kerülhetett össze ezzel az úri ruhában járó csikóssal?

Mert nem mondhattam egyébnek. Az a nyerseség, amellyel beszélgetett azzal a csupa-figyelem asszonnyal, szinte bántó volt.

Reggel egy erős férfi-szóra ébredtem föl:

- Margit! Megkereszteljelek?

Megismertem a hangot. A szomszéd szobától csak egy zárt ajtó választott el. A vidéki hotelekben nem párnázzák az ajtókat.

Aztán a nő hangocskáját hallottam:

- Engedj még aludnom, Danikám. Szépet álmodok...

- Isten uccse rád öntöm! Mind rád öntöm ezt a kancsó vizet!

- Jaaaj!

- Csak fel! fel! Annál nehezebb, mentül lassubb.

- Jaaaj! Oáh... Oáh...

- Fel-fel! És talpig hideg vizben!... Itt a spongya. Ne: itt a spanyolfal.

Az asszonyka nyigett-nyögött, didergett. De hiába: a viz locsogott. Szinte szerettem volna csengetni, hogy vigyenek be neki meleg vizet.

Közben a férfi is öltözködött. Hallottam ahogy becsengette a cipőket. Az ajtót úgy nyitogatták, te éreztem, hogy rázkódik meg mindannyiszor az a gyönge teremtés a spanyolfal mögött.

S még ő aggódott az emberért:

- Melegebb inget vennéd föl Danikám, meghülsz... Jó-jó... Sietni fogok... Nesze itt az inggomb...

Mikor beadtam a portásnak a kulcsomat, odapillantottam a nevem mellé írt névre: