Gárdonyi Géza

Te, Berkenye!

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-469-3

MOBI ISBN 978-963-453-470-9

Szilveszter-délután a kávéházban.

Egy óra. Vendég még csak imitt-amott ül. Künn szennyes hó és télikabátos járókelők. Benn jó meleg, kávészag és szivarfüst.

Egy-egy villamoskocsi elzúg a ház előtt.

- Csink-csink!

Az egyik ablakfülkében kopottas vén úr ül. Szürke magyarzsinóros zekéjében valami rég elmúlt kornak a visszamaradt figurája. Mikor még magyar urak is éltek Pesten! Mintha felkötött szakála volna, olyan kereken fehérlik a mellén. S mintha a mellette függő feketeprémes kabát is ókori volna, olyan kopott és gombhíjas. Kampós meggyfabotja is benne lóg a kabátujjba akasztottan. Még az a bot is oly régi, oly vedlett, mintha múzeumi bot volna.

Az agg újságot olvas: a Budapesti Közlönyt.

Szinte érthetetlen, hogyan lehet olyan reszkető kézzel tartott újságban bármit is elolvasni. Dehát ő reszket és olvas. Közben hörpent a feketéből, és gépi mozdulattal takarítja zsebre a maradék kockacukrot.

Fordít egy levelet az újságon. Ráncos, apró szeme egy névre kövül:

Reinbeck Lipótné Phylep Juliánna...

Házaló vetődik be a kávésházba. A pillantása a főpincért keresi. Ott áll az a pénztárnál, és jókedvűn társalog a milói-frizurás kisasszonynyal.

- Próbáljon ott szerencsét, - mondja az agg úrra pillantva.

A kisasszony a tenyerébe borul. A pincér a szalvétába nevet.

A házaló egy tekintettel megbecsüli az aggot: no kopottas. És a vedlett téli kabát... Dehát lehet hogy az öreg megszokta a kabátját, s nem akar tőle megválni. Gróf is van olyan.

- Szép zsebkések... pomádé, óravánkos... fésű... hajkefe... ceruza...

Az agg úr rá se pillant.

- Pénztárca... inggomb... bajuszfesték... szappan... nadrágtartó... levélpapiros...

Az agg úr mereven néz a névre. Oly mereven, hogy még a keze reszketése is eláll. Csak percek múlva szemléli a név előtt, név mögött is a nyomtatást:

Árverés... Ingóság... 67 kor. 45 f.

- Vagy talán orvossággal szolgálhatok reuma ellen? - csergedezik tovább a házaló. - Álmatlanságra is jó. Igen finom pecsétviasz...

Az agg úr csak néz a lapra merőn, mozdulatlanul, mintha viaszfigurák múzeuma elé kitett mustra volna.

A pincér nevet a lánynyal.

A házaló látja már, hogy tréfálnak vele, a vállát vonogatja.

- Él az a vén mikulás? Mintha a ferslag dolgozott volna rajta.

A pincér odapillant. Az agg valóban olyan mozdulatlan-meredten ül ott, mintha semmi élet nem volna benne: elüvegesedett szemmel bámul a hírlapra.

A kisasszony elképed:

- Jézusom!

A pincér odaszemlélődik:

- Csengetni tetszett Berkenye úr?

Az öregúr megmozdul. Gépiesen nyúl ismét a cukorért, amelyet már eltett. S tovább bámul az újságra.

A pincér visszatér a kasszához:

- Kutya-baja. De azért úgy nem lát ettől pénzt, akár egy halottól. Három esztendeje ül itt minden ebéd után, de még nem láttam, milyen színű a pénze.

- A kávéért se?

- Azért se.

- Hát hogy?...

- Az övé a ház. Mikor már megegyeztek a bérben, még ráadásul azt kívánta, hogy mindennap kapjon egy csésze feketekávét. A kávé mellett persze elolvas minden újságot, németet is. Zsugori, vén persely.

Ezt olyan hangosan mondta, hogy az agg úrnak is meg kellett hallania.

De az csak bámult maga elé. Elhanyatlott a széken, s bámult maga elé.

S nem is volt már agg úr s nem is ült már a kávéházban, s nem is volt már Pesten. Hetven kalendárium vált semmivé előtte: gyermek volt, és hó helyett zöld világ vette körül.

Két úriház a faluvégen. Egyik földszintes kastélyocska, a másik csak afféle köpcös-erős nemesi kúria. De mind a kettő régi.

A kastélyban egy szegény úri család lakik: Fülöp Alberték vagy mint ők írják Phylep Alberték.

A nemesi kúriában valamivel jobb módú falusi gazda: Berkenye Péter. De nem nemes, mégcsak nem is kabátos ember. Csak épp hogy szakált visel, meg nádbottal jár, mint az urak és sok gyűrűt von az újjára.

Idegen is láthatja, hogy valamikor Berkenyéék háza is a kastélyhoz tartozott, s bizonyára gazdatiszt lakott benne. Merthiszen a hosszú kőfal-kerítés a két házat egykeretbe foglalja. Két csésze egytálcán. Dehát Berkenyéék megvették az egyik csészét és léckerítéssel választották el a másiktól.

S még akkor nem is Berkenye volt a kisgazda neve, hanem Berkovics. Berkenye csak akkor lett belőle, mikor fia született.

- Ebből már úr lesz, - mondotta, - legyen úri kalapja. A név is csak kalap. (A Pecsovics-név úgy irtotta akkoriban a vics végű neveket, mint az európai patkány az ausztráliait.)

Mikorra Berkenye Pista látni kezdett az udvaron túl is, a léckerítés már ócska volt, s az ő udvaruk felől bürök és bojtorján-lapu nőtt mellette. Csalán is bőven. Túlfelől meg orgonabokrok. Helyenkint aztán nem volt egyfelől dudva, másfelől nem volt orgonalomb, és ő, - négyéves gyerek, - átkukucskált.

S látott odaát tekintetes szép fákat, csodálatos bokrokat, kerek ágyakban nyíló virágokat.

És egy szép kisleányt.

Valami bámítóan tiszta és csecse kisasszonyka volt az. A haja barna, vállig omló. Szoknyácskája fehér, térdig lengő. A kezében zöld tüll-lepkefogó. A nyakában kék pántlika. A hajában kék fésű. Arca mint a templomképeken az angyaloké. Csak valamivel barnább színű. De mért ne lehessen barna angyal is a szőkék között?

S a barna angyal is meglátta őt egyszer. Épp ott csapott rá egy lepkére a kerítés mellett. A lepke fehér volt, s ím a fogóban egy kék aranybogár vergődik. A leányka bámul.

A fiú szól:

- Elszállt.

A leány a fiúra bámul avval a nagypillájú szemével. Aztán ismét a lepkefogóra, amelyből a szép kék bogaracska nyugodtan sétál kifelé.

- Szép, - mondja a fiú.

A leány odanyujtja:

- Tessék.

A fiú átnyúl a lécen, s mohón kapja el a bogárkát.

Egy feketeruhás szőke hölgy van a leánykával. Fiatal s máris pápaszemes. Előbbre haladtan sétál és olvas valami sárgatáblás könyvből. De ím visszafordul s elképedten szól rá, azazhogy fuvoláz rá a leánykára.

- Júlia! Micsoda illetlenség!

Mert fuvolahangja van annak a szigorú hölgynek, s a szavakat ha kiáltva mondja, melódikusan hangzik az ajkán.

Júlia megröstelkedik. A szemét lesütve, mutatóujjacskáját a szájára téve, áll a dorgáló előtt.

- Maga mindenkivel pajtás? No majd délben megújságolom.

Elmentek. A feketeruhás nő sétálva. Júlia szontyolodottan.

És ő bámulta őket.

Tehát Júlia a neve. No furcsa név. Dehát mit vétett? Érthetetlen. No lesz neki délben! Ni hogy könyörög...

S attólfogva igen érdekelte a leányka.

Azelőtt is sokszor hallotta már, hogy odaát urak laknak: Fülöpék. A hintójokat is látta, de akkor még nem igen ügyelt rá. Attól a naptól fogva érdeklődött, ha Fülöpékről volt szó a családban.

És csakhamar megkülönböztette, hogy azok másféle emberek.

- Az úrék, - mondogatta az anyja.

- Bolond Fülöp, - mondogatta az apja.

Bolond, - tudta már mi az. A falunak volt bolondja kettő is. Bolond Ádám, aki úton-útfélen Máriát látta s azonhelyt térdre esett és imádkozott. A másik meg Bolond Mári néni. Az csak hallgató bolond volt. Csak abban nyilvánult a bolondsága, hogy ha elment hazulról, sohase talált vissza.

De miféle bolond Fülöp úr?

Szemlélődött már arra is. Reggelenkint lovagolni látta, délutánonkint sétálni.

Nem értette mi a bolondsága?

Hanem egyszer koldust látott a kastély kapuja előtt, idegen koldust, elől-hátul tarisznyás vén embert, csupa szenny volt, csak a haja fehérlett tisztán, szélben lebegő fehér pemétként. Fülöp ott sétált épp a kapu közelében. Kilépett az útcára. Kiáltott a koldusnak:

- Hé, barátom!

A koldus megfordult, hozzáballagott.

Fülöp pénzt adott neki és beszélgetett is vele.

Pityó gyanakodva nézte: ilyet nem cselekszik az okos.

Őt azonban mégis csak a leányka érdekelte jobban.

Arra lesenkedett mindig.

Volt úgy hogy a leányka meglátta őt, mikor átkandikált, s körültekintett: ha nem látták, feléje tartott. Olyankor ő mindig elhúzódott a kerítéstől. Sőt ha a leány egyenesen feléje tartott, elfutott.

S veleálmodott a leánynyal. Hol megvetőnek látta, hol barátságosnak. De inkább barátságosnak. Legboldogabb álmai azok voltak, amelyekben együttfutkostak és labdáztak.

- Kapd meg a labdát, Pityó!

Mert Pityó volt otthon az ő neve. Mikor azt kérdezték:

- Hogy hínak?

Azt felelte:

- Pittyuka.

Egyszer, - tán hat éves volt már akkor, - meglátta, hogy a kerítésnek az egyik léce ferdén áll. Lóg. Csak épp a felső szeg tartja. Talán valamelyik malac potorászott a léc alatt, és az nyomta félre az orrával.

A rés akkora volt, hogy át lehetett volna bujnia rajta. De minek bujjon át? Még megverné valaki Fülöpéknél. Talán épp maga a bolond úr.

Hanem egy júniuseleji kora reggelen őt is felzavarta a nagy mozgás a házban. Ellett valamelyik tehén, mégpedig ikreket. Őt nem bocsátották oda.

Hát a kerítéshez ment. Átlesett. A nap akkor kelt. Aranyküllői átragyogtak a park lombjain. A levegő hűvös volt. A fákat és a gyepet hamvas gyöngyökkel lepte a harmat. Valahol rigó danolt:

Júlia-lia.

Lám még a rigó is Júliát hívja. Vagy kelti? Júlia bizonyára alszik még szép kis selyem ágyban, arcát a tenyérkéjén nyugtatja, s alszik.

Júlia-lia!...

Pityó lesdelődik.

Be lehetne most osonni a kertbe: senkise látná.

Lesdelődik.

Senki eleven odaát...

De valami halk zörgést hall a kerítés közelében. S ím elősétál egy nagy zöld-kék madár: a páva.

Ismerte ő azt már. Mint ahogy a falu minden népe ismerte azt a pávát. Hiszen minden legénynek és sok gyermeknek is ott aranylott a tolla a kalapja mellett. Irígyelt szép kincs!

S ím a páva hosszú sleppjében egy toll fordítottan áll. Az a toll ki fog esni! az a gyönyörű hosszú toll! s talán mingyárt is ki fog esni! És az veszi fel, aki megtalálja!

Izgalom fogta el. Visszatekintett az udvarra. Senki nem ügyel őrá.

A következő percben már félretolta a lógó lécet s átbujt.

A páva felnyujtotta a nyakát: elkerekült szemmel nézett a fiúra. Aztán, hogy Pityó feléje tartott, elfarkalt a bokrok közé.

Pityó a nyomában mindenütt.

Egyszer aztán nagy gyepes tér következett. A páva átfutott azon is, s elillant a túlsó bokrok között.

Pityó habozva állt meg. A szíve vert, szinte lükögött. Körülszemlélődött a paradicsomban. Pompás fák, gyönyörű virágok, és senki eleven.

A rigó távolabb kiált:

Júlia-lia.

Összekapta az inge alját, és száguldott a harmatos hideg füvön a páva után.

Ott azonban már nem találta a bokrok közt a pávát, hanem új csodálat kövítette meg. Egy tó. Nagyméretű arany-tűköre az égnek. S körülötte különös hamvas-zöld fák, mintha csupa zöld fátyol teremne rajtok, s a tetejükön rózsaszín fűzérek. Mögöttük fehér oszlopcsoportként magasba nyúló nyírfák ligetkéje.

És az innenső parton is állt egy különös fa: nagy fa, és csupa kék virág rajta, olyan álló virágok, amilyen a vadgesztenyefáé, s olyan színüek, mint a levendula virága. A levelei nagy zöld szívek.

Köröskörül nagy csendesség. Csak a rigó tilinkóz vidáman.

Pityó szeretett volna egy olyan kék virágot leszakítani. Állt is ott a lombon alacsonyan egy. Ha lehúzná az ágat...

Körültekintett.

Senki.

Felugrott, s elkapott egy levelet. A levél a markába szakadt. Olyan tapintatú volt, mint a bársony.

A tavon ekközben egy hattyú jelent meg, aztán másik is. A vizen két hosszú V-betűt vontak maguk után.

Pityó ámulva lesett rájok.

Hattyút sohse látott még, csak rajzban. A nénje rajzolt egyszer neki. Nem is tudott egyebet rajzolni, csak hattyút. Pityó is próbálgatta.

Nézett.

Kavicsot vett fel. Körülpillantott. S nagy lendüléssel sújtotta el a hattyakra.

A kavics a vízbe toccsant. A hattyak odanéztek a föccsenésre, s utána őrá.

Pityó megint kavicsot vett fel. S megint körűltekintett. Piros padot pillantott meg a közelben, s a padon valami kis fehéret.

Mi az a fehér?

Körülnézett. Odafutott.

Az érdekes valami egy porcelánfejű bábu volt, alig arasznyi bábucska.

Fölvette, nézegette.

A bábu szoknyája nedves volt a harmattól, de a feje valami különösen szép. Csak akkora, mint a dió, de gyönyörű arcocska. Csodálkozón néző csöpp szájú arczocska.

Ahogy forgatta, elnyaklott a babafej, s akkor látta, hogy csak egy-két szál fonál tartja.

Körülnézett.

Gyors mozdulattal csavarta le a bábunak a fejét.

- Julia-lia! - kiáltott a közelben a rigó, mintha tiltakozott volna a bábu elvitele ellen.

Pityó nyugtalanná vált. A tavon már nem látta a két hattyút. Nem is kereste őket. Visszaszökött a maguk portájára.

Mármost a gyönyörű szerzemény megvolt. De hogyan helyezze a gombfűzérje, fahuszárja, szekerecskéje közé. Mindenkinek szemébe ötlik. Mindenki azt kérdi: hol szerezted? S ha meg a markában tartogatja, meglátják. Akkor ám jaj!

Fölvette a kis piros lajbiját: annak a zsebébe rejtette. A zseb azonban aggasztón kidomborodott.

Elásta a földbe.

De hátha a tyúk kikaparja?

Órákig foglalkozott a babafej elrejtésével. Akárhova dugta, néhány perc mulva már rossznak tudta azt a helyet.

Végre délfelé nyitva látta a kamarát. Arra gondolt, hogy a hambárba rejti el. Onnan akármikor kilophatja s játszhatik vele.

Egy alkalmas pillanatban beosont hát, s felkapaszkodott a hambár tetejére, a búzás rekesz fölé.

De épp akkor belépett az egyik cseléd is. Mezítláb járt a cseléd: nem hallotta a közeledését.

- Mit csinál itt Pityó?

Pityó nagysebten belenyomta a bábufejet a búzába.

- Egeret láttam, - lihegte pirosan.

- Menjen ki innen: megverik.

S bezárta a hambárt.

Pityó aznap szótalan volt és tűnődő.

Milyen más minden odaát, - gondolta. A fák is mások, bokrok is mások. Még a fű is zöldebb és finomabb.

Szétnézett a maguk udvarán. A kút mellett a pocsolyában kacsák viribeltek.

Micsoda szennyes víz ez, - gondolta. Odaát még a víz is más.

S eltökélte, hogy minden reggel átlátogat.

Másnap azonban későcskén kelt.

A következő napon meg alig bújt át a lécen, meglátták az ablakból. Visszakiáltották. Az apja megrakta.

- Kitekerem a nyakadat! - mondta, - ha oda át mersz menni!

Máskor is mondták neki: kitekerem a nyakadat! de csak akkor rettent meg ettől a fenyegetéstől. Mint ő a baba nyakát? S réműlten nézett az apja kezére.

Vastagujjú széles kéz volt az, mindig ökölbe fogott. A rajta fénylő gyűrűk is vastagok.

Voltaképpen abban a percben látta először az apját. Kerekképű zömök ember. Boszús, öklelő homlok. Diónyi orr, csak épp hogy legyen valami a nagy arc közepén. Akkor még nem viselt szakált az apja, de később mikor meghagyta, kerekre nyírta. Vénen olyan volt az a fehér szakál, mint kisgyerek nyakán az álladzó.