Copyright © Carrie Cooper

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Szenes Nóra

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5875-85-4

1. fejezet

Lili a szobájába zárkózva igyekezett feldolgozni a Nikosszal történteket. A zaklatottságtól fel-alá járkált, teljesen össze volt zavarodva.

A szerelme nemcsak visszautasította, de mérhetetlenül megalázóan bánt vele. Mi van akkor, ha Nikosz már tényleg nem vágyik rá? Ha pontosan az történt, amitől már otthon is rettegett, és ráunt? Ha az új feladat közben ráeszmélt, mennyire élvezi ezt az életet? Persze hogy távol akarja tartani Laconte-tól, és az egész ügytől, mert kínosan érinti, hogy az átlagos kis exe láb alatt van, és vendéglátójuk leskelődés iránti szenvedélye csak jó ürügy arra, hogy lerázza. De akkor miért suttogta azt, hogy szereti? Vagy nem is mondott ilyet? Mást mondott, csak ő ezt vette ki belőle, mert ezt akarta hallani? Ha szereti, hogy feküdhetett le annyi nővel?!

Minél többet elemezte az elmúlt napok történéseit és jeleit, annál kuszább lett minden, és a folyamatosan felidézett emlékektől állandóan sírhatnékja támadt. Aztán arra jutott, eljött a pillanat, hogy távozzon, és Zac barátja vállán végre gát nélkül kizokogja magát. Akármilyen ügy is áll a háttérben, nem volt képes tovább maradni, és még több csapást elviselni. Nem érdekelte más, csak hogy végre elmehessen a Mirabelle-villából. Indulattól hajtva azonnal a tettek mezejére lépett, és tárcsázta Josephet:

– Jó estét, mademoiselle! Mit tehetek önért? – reagált azonnal a hívásra Joseph.

– Jó estét! Megtenné, hogy hív nekem egy autót, ami visszavisz Marseille-be?

– …Hogyne, mademoiselle! – válaszolta a férfi némi habozás után. – Azonnal intézem az autót, és értesítem Monsieur Laconte-ot a szándékairól!

– Nem szükséges ezzel zavarnia! – ijedt meg Lili, ám Joseph már bontotta a vonalat.

Lili lemondóan tette le a kagylót. Hogy gondolhatta, hogy Laconte tudta nélkül elmehet? Ezúttal azonban nem hagyja magát eltéríteni! Már az sem érdekelte, ha így Marknak is el kell hagynia a villát. Csak tovább növelte elszántságát, hogy a Nikosszal átélt megalázó helyzetet többek között Laconte-nak is köszönhette. Ezek után végképp joga van élni a szaladás lehetőségével! Minél többet elemezte a kora esti eseményeket, annál jobban felhergelte magát.

Gondolatait a csengő szakította félbe. Az ajtóban Joseph állt a már ismert kis ételhordó kocsival, a tetején több, félkör alakú fedővel és egy üveg borral. Ez nem sok jóval kecsegtette.

– Az autó hamarosan előáll – szólalt meg Joseph, majd az étkezőasztalhoz irányította a kocsit. Mielőtt azonban Lili megnyugodhatott volna, a férfi folytatta: – Mivel Monsieur Laconte nem számított a mostani távozására, már nem tudta lemondani egy üzleti megbeszélését, de arra kéri, mindenképpen várja meg. Amíg várakozik, Monsieur Laconte úgy vélte, szívesen venné, ha a lakosztálya nyugalmában fogyaszthatná el a vacsorát.

– Ez nagyon kedves tőle, de mihamarabb indulnék. Meg tudná mondani, mikorra várható Monsieur Laconte?

– Sajnos nem, mademoiselle. Csupán arról van információm, hogy nemrég kezdődött el a megbeszélés. Ezért bátorkodott vacsorát küldeni önnek.

Lili elnyomott egy hatalmas sóhajt. Joseph-fel nem lett volna értelme vitatkozni, és elismerte, illetlenség lenne a részéről búcsú nélkül távozni, figyelembe véve, mi mindent megtett a házigazda azért, hogy jól érezze magát. No meg attól sem akart eltekinteni, ha már találkoznak, számonkérje Laconte-on a Nikosszal szervezett programját.

– Rendben. Köszönöm, Joseph! – adta meg magát Lili.

Joseph távozása után Lili felemelgette a fedőket, és ahogy várta, csodásan megkomponált tálakat talált alattuk. Nem volt éhes, így inkább a borosüveg után nyúlt, és egy pohár kellemes ital társaságában elment csomagolni.

Az összekészített bőrönddel Lili már jó ideje útra készen állt, Laconte-nak azonban még híre-hamva sem volt. Miután majdnem elfogyasztotta a fél üveg bort, jobbnak látta, ha eszik hozzá néhány falatot. A könnyű vacsora után nekilátott az üveg rozé másik felének is.

Az alkohol okozta tompultságtól ugyan valamivel jobban érezte magát, ám a csendes magány, valamint a türelmetlen várakozás ismételten nem tett jót felbolydult lelkének. A Nikosszal történteken nem volt képes átrágni magát, a gondolatai egyre borúsabb képet festettek a kapcsolatukról.

Az idő múlásával Laconte-ra is mérgesebb lett. Azt ígérte, bármikor elmehet, erre már sokadszori próbálkozása ellenére sem tud élni ezzel a lehetőséggel. Bár az udvariasság is megkövetelte, hogy megköszönje a vendéglátást, belátta, hogy a villa szigorúan őrzött területéről csak úgy nem juthat ki, így pedig akár akarta, akár nem, Laconte-on múlt a távozása.

Hogy elterelje a figyelmét zűrös jelenéről, egyéb feszültségoldó elfoglaltságot igyekezett keresni magának. Az úszást és a többi vizes programot kizárta, hogy ne kelljen újra kinyitnia a csomagját, könyvek nem voltak a lakásban, így bekapcsolta a televíziót, és némi kapcsolgatás után inkább kipróbálta magát az egyik számítógépes játékban. Egy ideig különböző ellenfeleket püfölt, de mivel leggyakrabban ő kapott be pofonokat, és mindig a földön kötött ki a karaktere, csak tovább növekedett feszültsége és frusztrációja.

– Egy jó lövöldözős játék kéne! – jegyezte meg mérgesen, amikor ismét kikapott. Abban legalább biztonságos körülmények között, személyi sérülések nélkül lőhetné cafatokra a környezetét, és megfelelően csökkenthetné a benne lévő indulatokat.

További vesztes küzdelmeket és eltelt perceket követően kezdett kétségessé válni, hogy Laconte belátható időn belül előkerül. Elfogadta, hogy a férfi fontos üzleti találkozóra ment, mégis egyre jobban dühítette a várakozás.

Egy újabb esélytelen harcot a szobatelefon csörgése szakított félbe. Joseph kereste, és közölte vele, hogy fél órával később érte megy, és lekíséri Lilit az egyik bárba, ahova Laconte is csatlakozni fog majd a találkozó után az üzletfeleivel.

Lili nem repesett az üzenettől. Ha lemegy a bárba, ki tudja, mennyit kell még ott várnia, kikkel futhat össze, és hogy az indulásig milyen újabb kellemetlen eseményekkel tarkíthatja az ittlétét. Ha egyáltalán lesz még lehetősége aznap elmenni. Érezte, hogy menekülési szándéka ezúttal is komoly akadályokba ütközik.

Lili elkeseredetten felhörpintette a poharában lévő utolsó kortyot, és úgy határozott, nem várja meg Josephet, és nem megy a bárba. Mérges volt Laconte-ra, és ennyi női dacosságot igazán megengedhetett magának. Fogta magát, és az alkoholtól fűtve azon nyomban megindult az alsó szintre. Keresse meg Laconte, ha találkozni akar vele!

Az egyik játékterem felé vette az irányt, ahol biztosan talál majd olyan gépet, amivel kilövöldözheti magát. A hosszú folyosókon most sem futott össze senki mással, csak pár szürke ruhás alkalmazottal, akik mindig udvariasan köszöntek, és már tovább is siettek a dolgukra. A csendes, békés, a víz csobogását visszhangzó környezetben sétálva Lili kezdett kicsit felengedni.

Amikor az útja az egyik könyvtárszoba előtt vitte el, megtorpant. Inkább volt már kedve olvasgatni, mint lövöldözni, ezért megváltoztatta az eredeti tervét, és belépett a hatalmas terembe. Nagyot szippantott a levegőből, mélyen beszívva a könyvek jellegzetes illatát. Már ettől sokkal otthonosabban érezte magát. Aztán elindult az egyik oldalon, és élvezettel kezdte mustrálni a meglehetősen széles kínálatot. Amikor rábukkant az egyik kedvencére, felvillanyozva ragadta magához, és megindult a terem végében lévő fotelekhez.

Le akart ülni, amikor észrevett egy párt teljesen egymásba gabalyodva a szoba hátsó kis rejtett kiszögellésében. Hogy ennek a háznak minden részében szexelnie kell az embereknek?! – mérgelődött Lili magában, de persze azonnal távozni készült, és halkan, nehogy megzavarja a másik kettőt, a kijárat felé igyekezett.

De ekkor egy furcsa érzés kerítette a hatalmába. Ez az ismerős szituáció, a pár a kanapén egy könyvtárban, a lány haja, mozdulatai, az alig hallható sóhajai… Mielőtt még meggondolhatta volna, mit tesz, már hangosan ki is mondta:

– Amanda?

A neki háttal lévő lány lemerevedett, majd egy másodperccel később már le is pördült az alatta ülő férfiról, és őszinte megdöbbenéssel bukott ki belőle:

– Rita?!

Lili annyira meglepődött azon, hogy itt látja a szőkeséget, hogy még arról is megfeledkezett, milyen intim helyzetben is zavarta meg.

A múltbéli eseményeket figyelembe véve azért egy futó pillantással nyugtázta, hogy ezúttal nem Nikosz a szőkeség áldozata, hiszen amikor legutóbb ilyen szituációban találta, éppen a szerelmére tekeredett hasonló lelkesedéssel. Az álnevét meghallva azonban hirtelen tudatosult benne, hogy Amanda Rita Hammondként ismeri, nem pedig Rita Touche-ként, és ez bizony komoly veszélyt jelenthet számára.

Ráadásul a találkozásuk olyan riasztó emlékeket hozott elő belőle, amire most végképp nem volt szüksége. Szinte azonnal előugrott Walter rémisztő alakja, a vele kapcsolatos szörnyű események, és persze Amanda kalandja Nikosszal. Bár akkor nagyon megviselte, hogy végig kellett néznie kettejük románcát, a mostani helyzethez képest szinte eltörpült az az egyszeri félrelépés. Aztán Lilinek az is eszébe jutott, hogy Walter Amanda miatt, pontosabban a mobiltelefonja miatt találta meg őket a kórházban, ahol előle bujkáltak, és mindaz, amit ezután át kellett élniük, illetve Maggie halála is az ő felelőtlenségének volt köszönhető. Ha nem ragaszkodott volna annyira a telefonjához, és eldobta volna, ahogy John utasította, Walter talán sosem bukkan rájuk. Mindezeket végiggondolva a viszontlátás csak tovább rombolta a lányhoz amúgy sem túl pozitív hozzáállását.

Valamennyire megnyugtatta, hogy a szőkeség legalább olyan bizalmatlanul és óvatosan méregette őt, ahogy ő a másikat. Végül a hosszúra nyúlt csöndet Amanda törte meg:

– Nem hittem, hogy valaha látjuk még egymást – jegyezte meg nem túl barátságos hangon.

– Én sem cigánykerekezem a boldogságtól, hogy újra találkozunk.

– És mégis mit keresel te itt?

– Épp olvasni készültem… – emelte fel egy kicsit a kezében lévő könyvet Lili, szándékosan félreértelmezve a kérdést. Erre Amanda olyan arcot vágott, hogy Lili már éppen újra meg akart szólalni, amikor a közben magát rendbe szedő férfi franciául megszólalt:

– Az ismerősöd talán az egyik itt dolgozó lány? – kérdezte Amandától, de közben olyan tekintettel pásztázta végig Lilit tetőtől talpig, hogy szinte levetkőztette a szemével.

– Eszedbe ne jusson! – sziszegte Amanda szintén franciául, észrevéve a férfi egyértelmű érdeklődését Lili iránt.

– Én csak egy egyszerű vendég vagyok, monsieur. És üdvözlöm, Rita vagyok, Amanda egyik, azt nem mondom, hogy kedves, de régi ismerőse – világosította fel Lili franciául a férfit, hogy minél hamarabb tisztázza a helyzetet. És ha már Amanda nem mutatta be őket egymásnak, ezzel legalább elkerülhette, hogy el kelljen árulnia a vezetéknevét.

– Üdv, Michel vagyok! – biccentett a fejével a férfi vidáman.

Michel teljesen hétköznapi figurának tűnt. Harminc körüli lehetett, a kissé nyújtott arca fölött barna, rövid haja hátra volt zselézve, vékony szája most féloldalas mosolyra húzódott, és a szürkés szemek továbbra is élvezettel mustrálták Lilit.

Lili igazából még szórakoztatónak is találta, hogy az imént még az Amandával ölelkező férfi ilyen hamar megfeledkezett a szőkeségről. Bár ismerve Amanda vérmérsékletét és féltékenységét, számított rá, hogy a lány ettől csak még ellenségesebb lesz vele. És nem is tévedett.

– Méghogy vendég! – támadott Amanda azonnal. – Mindenki tudja, hogy az itt vendégeskedő lányok mit is csinálnak tulajdonképpen.

– Biztos pontos információid vannak a dologról, hiszen gondolom, te is vendégként érkeztél – felelte Lili, Amanda pedig répavörös lett a méregtől.

– Én egy üzlet miatt jöttem – jelentette ki dacosan és felállt. Csodás alakját most is túl szűk ruhába gyömöszölte, amiből felül majd kibuggyantak a plasztikázott, dús keblei, és ha nem lett volna oldalt magasan felsliccelve a sötétkék ruha, talán még mozogni sem tudott volna benne. Az állát felemelve, kihúzott háttal folytatta a mondandóját: – Gérard Laconte meghívására jöttünk, mint leendő és kiemelt üzleti partnerei, úgyhogy veled ellentétben én komoly okkal vagyok itt.

– Remek. Akkor jó üzletelést – zárta rövidre Lili a további társalgás lehetőségét. Semmi kedve nem volt tovább beszélgetni Amandával.

Annyi hely van ezen a bolygón, erre Amandának pont ebbe a villába kellett jönnie?! Ott van példának okáért az Antarktisz… – dühöngött magában.

Hosszú, zavart csend telepedett rájuk, miközben a két lány farkasszemet nézett egymással. Láthatóan Amanda mondani vagy kérdezni akart, de valami meggátolta ebben, mintha tartana Lilitől. Vagy talán az üzlettársa feszélyezte. Lili nem tudta eldönteni.

– Akkor most menjek én át a másik könyvtárba olvasni, vagy ti folytatjátok máshol a… az üzleti megbeszélést? – kérdezett végül Lili.

– Na persze, olvasni… – jegyezte meg gúnyosan Amanda.

– Azért, mert neked valami perverz mániád a könyvtárban enyelgés, mások még szeretik ezt a helyet rendeltetésszerűen használni – vágott vissza Lili.

– Már megint megjátszod az olvasott úrinőt. Röhejes vagy!

– Nem játszok meg semmit, Amanda. Jó családból származom, rendes nevelést kaptam és valóban rengeteget olvasok. Sajnálom, ha ezt nehezen tudod feldolgozni.

Amanda magában fortyogva igyekezett megfelelő válasszal reagálni, amikor Michel is felállt és megszólalt:

– Nem ártana mennünk, Amanda. Ideje kicsit elvegyülni, és megkeresni Monsieur Laconte-ot – azzal átkarolva Amandát indulásra ösztönözte. – Rendkívül örültem a találkozásnak, Rita! – vigyorgott, és cseppet sem visszafogottan ismét végigmérte Lilit.

– Én is örültem, Michel! Amanda! – köszönt oda bájos mosollyal a szőkeségnek is, majd élvezettel nézte, ahogy Amanda a féltékenységtől dühödt arccal átvette az irányítást, és szinte kirángatta a továbbra is őt bámuló férfit a könyvtárból. Azok után, ahogy Amanda a kezdetektől viselkedett vele, na és persze Nikosz miatt, nem tudta elnyomni az elégedettségét, hogy Amanda új partnere ilyen érdeklődést mutatott az irányába. Beismerte, hogy ez kissé gyerekes volt, de ennyit igazán megérdemelt.

A pillanatnyi örömét azonban hamar felváltotta a rideg valóság okozta ijedtség: Amanda itt van, és ez továbbra is komoly veszélyt jelent a Rita Touche álcájára. Még sürgetőbbnek érezte, hogy minél előbb távozzon a villából. Ráadásul Amandát ismerve számíthatott arra, hogy teljes gőzerővel fogja ismét rávetni magát Nikoszra. Már csak az hiányzik, hogy azt is végig kelljen néznie! Vajon Nikosz tud arról, hogy a szőkeség itt van? Lehet, hogy figyelmeztetnie kéne, mielőtt elmegy – ötlött föl benne.

Kétségbeesve ült le a fotelba. Ennél rosszabbul már nem is alakulhatna az ittléte. A legszívesebben azon nyomban visszaindult volna Marseille-be, ha kell, gyalog.

Arra gondolt, felhívja Zacet, hogy erőt merítsen belőle, aztán hamar elvetette az ötletet. Telefonon keresztül semmit sem tudna elmondani neki a fenti szobában történtekről, és csak tovább növelné a férfi aggodalmát, ha meghallaná, hogy Amanda itt van, főleg, hogy semmit nem tehet Marseille-ből. Épp elég a saját nyugtalansága.

Elszántan lapozta fel az ölében lévő könyvet, hogy végre kizárhassa a körülötte zajló eseményeket, és egy fiktív, az ő életétől független világba menekülhessen. De annyira feszült lett Amanda megjelenésétől, hogy nem tudta átadni magát az olvasás élményének. Állandóan újra kellett olvasnia a sorokat, mert folyton visszakanyarodtak a gondolatai a jelenhez.

Nem sokkal később elkeseredve ejtette vissza a kötetet az ölébe. Ennek így semmi értelme! Lehet, hogy tényleg jobban járna, ha megkeresné azt a lövöldözős játékot!

Ekkor Joseph lépett be a könyvtárba.

– Jó estét, mademoiselle! Sajnálom, hogy megzavarom, de már várják a bárban. Odakísérhetem?

– Mégis ki vár engem, Joseph? – sóhajtott nagyot Lili. Nikosz biztos nem vágyik a társaságomra, és a jelek szerint Laconte-nak is van fontosabb dolga. Mark pedig… hagyjuk – vette számba Lili az általa ismert jelenlévőket. – Azt hiszem, inkább itt maradnék. De köszönöm, hogy idefáradt.

– Ne haragudjon, mademoiselle, de Monsieur Laconte arra kért, hogy mindenképpen kísérjem a bárba.

– És mi van azzal, hogy itt mindenki azt csinál, amit akar? Én most nem szeretnék a bárba menni, vissza akarok menni Marseille-be.

– Ezt, mademoiselle, Monsieur Laconte-tal kell megbeszélnie. Sajnálom, de én csak azt teszem, amire utasítanak.

– Ha Monsieur Laconte akar valamit, hát jöjjön ő ide, mert én nem megyek innen sehova – fonta keresztbe a karját dacosan Lili.

– Értettem, mademoiselle – biccentett rendületlenül udvarias modorban Joseph, majd elővette a mobiltelefonját. – Így van, uram… – szólt bele szinte azonnal a telefonba. – Értem, uram… Átadom, uram… – És már le is rakta. – Monsieur Laconte jelenleg nem tud idejönni, de azt üzeni, hogy húsz perc múlva a vendégeivel beugrik önért, és maga kíséri át a bárba. Ha csak nem óhajt inkább most velem jönni.

Remek! Laconte ismét nem hagyott neki túl sok választási lehetőséget. A házigazda a jelek szerint a bárban óhajtott vele találkozni, és ettől a szándékától nem lehetett eltéríteni. Vagy most elmegy Joseph-fel, vagy megvárja Gérardot meg a vendégeit, akik előtt még kevesebb lehetősége lesz ellenkezni. Ismerve Laconte tántoríthatatlanságát, biztosra vehette, hogy valamivel úgyis eléri, hogy velük tartson. Sem kedve, sem ereje nem volt egy újabb felesleges játszmához, amiben feltehetően megint ő marad alul. Aznapra már épp elégszer került összetűzésbe mindkét vezérhímmel, úgyhogy nem volt szüksége újabb hasonló élményre. Végül is mindegy, hogy a bárban vagy a könyvtárban búcsúzkodnak.

Mivel a jelenlegi szituációtól csak még morcosabb lett, azt végképp elvetette, hogy ezek után még várjon is Laconte-ra.

– A maga főnöke egy csendes diktátor – morogta Lili, aztán felállt. – A lehetőségeimet számba véve, én Joseph, magát választom.

– Megtisztel, mademoiselle! – mosolyodott el a férfi.

Lili már kevésbé volt elégedett, de lassan elindult az ajtó felé. Útközben visszatette a könyvet, majd egy újabb sóhaj kíséretében kilépett Joseph-fel a könyvtárból.

Joseph egy, a hátsó birtokra néző folyosón kísérte végig, majd egy nyitva álló kétszárnyú ajtóhoz irányította. Vidám beszélgetés, nevetgélés és kellemes zene hangja szűrődött ki bentről.

– Jó szórakozást, Mademoiselle Touche! – búcsúzott el tőle Joseph az ajtóban, majd távozott.

A bár ugyanazt az elegáns, antik, minimál stílust követte, mint a ház egyéb helyiségei, de a halvány fényektől, a bent uralkodó barna színektől jóval melegebb és bensőségesebb hangulatot árasztott, mint a többi közösségi terület. Ehhez nagymértékben hozzájárulhatott az is, hogy már vagy negyvenen szórakoztak a bárban, vidám könnyedséggel töltve meg a termet.

Természetesen Lili tekintete azonnal Nikoszra tévedt, aki láthatóan igen jól szórakozott Mia társaságában a bárpultnál. Már meg sem lepődött azon, hogy itt mulat a háta közepére kívánt társaság. És Mia egyszerűen lélegzetelállítóan nézett ki: hófehér, hosszú, szűk ruhája láttatni engedte tökéletes alakját, az arca pedig csak úgy ragyogott. Vidáman nevetgélt, és élvezte az őt körülzsongó férfiak hadát. Felvillanyozva és tündökölve vonta magára a tekinteteket.

Mia érdeklődése azonban leginkább egy irányba mutatott: Nikosz felé. Pár kedves mondattal, mosollyal folyamatosan fenntartotta a körülötte legyeskedők rajongást, de nem lehetett nem észrevenni, hogy csakis Nikoszra koncentrált.

Markkal kiegészülve hárman álltak a pultnál, és a két férfi a jókedvű beszélgetésbe be-bevonta a gyönyörű, fekete hajú szépséget is. Lili keserűen állapította meg, hogy ez az, ami vele soha nem fog megtörténni: Markkal hármasban nevetgélve iszogatnak valahol. Úgy tűnt, Mark nőgyűlölete Miára valahogy nem terjedt ki.

Éppen el akart nézni, hogy ne fájdítsa tovább a szívét, amikor Nikosz rápillantott. Egy másodpercig egymásba fonódott a tekintetük, aztán Nikosz visszafordult a társaságához. Lili legszívesebben vérző szívvel, a sebeit nyalogatva vonult volna vissza a könyvtár magányába, bár az indulatait figyelembe véve inkább a játékterembe. Laconte-ra várva azonban kénytelen volt maradni.

A pulthoz ment, de biztos, ami biztos alapon a kijárathoz legközelebb eső részhez, és majdnem háttal Nikosznak. A lehető legnagyobb távolságot tartva a vidám kis csoporttól észrevétlenül letelepedett egy bárszékre, majd rendelt magának egy lélekerősítő tequilát.

Az legalább megnyugtató volt, hogy Amandát még nem látta sehol. Vajon Nikosz tudja, hogy itt van a szőkeség? – jutott eszébe. Korábbi elhatározását, miszerint figyelmeztetnie kéne, a férfi közelségében már nem is találta olyan remek ötletnek. Mindent mérlegelve úgy döntött, inkább elkerüli. A randevújuk után végképp nem vágyott újabb megalázó megnyilvánulásokra a részéről, Amanda az ő inkognitóját nem veszélyezteti, hiszen az előző ügyben is Martin Rivéraként ismerte meg. Ráadásul Nikosz profi ügynök, az ő megjelenését is remekül lereagálta, hát csak nem fog ki rajta egy újabb ismerős felbukkanása. És még az is lehet, hogy az ügynek Amandához is köze van. Ki tudja?

Az első tequilát gyorsan felhajtotta, rendelt egy újabb pohárral, majd megint körbenézett. A mulatozó emberek között rajta kívül még két emberen látszott, hogy nem szórakoznak túl jól: Jean-Pierre és Alice. Jean-Pierre még a terem másik feléről nézve is majd beleőrült a féltékenységbe. Bár vagy négy nővel vette körbe magát, állandóan Miát és Nikoszt figyelte, és olyan feszültnek tűnt, hogy Lili nem adott neki fél órát, hogy kirobbanjon belőle a nehezen féken tartott indulat.

Alice az egyik asztalnál ült néhány ismeretlen férfi és egy lány társaságában. Ugyan igyekezett nem mutatni a rosszkedvét, és a mellette ülő, lelkesen udvaroló férfinak még néhány mosolyt is kipréselt magából, de még a haja is egy árnyalattal sötétebb színűnek tűnt bánatában. Lili őszintén sajnálta a lányt, és szinte sorstársának érezte, hiszen most már ő is tagja lett a mellőzöttek nem túl lelkesítő klubjának.

Egyre többen kezdtek gyülekezni a pult körül, és vele is jó páran próbáltak szóba elegyedni, de nem volt beszédes kedvében. Hogy elkerülje az újabb kommunikációs zsákutcákat, arra gondolt, nem várakozik tovább. Elvégre már eleget tett Laconte kérésének, itt volt a bárban, úgyhogy akár el is mehet. Igaz, hogy ezzel csak tovább húzza a búcsút és ezzel az elmenekülést, de inkább a játékteremben, egy vizuális ellenséget, na meg a környezetüket szanaszét lőve fogja megvárni, minthogy tovább kelljen szemlélnie Mia és Nikosz párosát. Felhajtotta a második tequiláját, és megcélozta a kijáratot.

– Rita! – hallotta meg hirtelen a vidám hangot a háta mögül.

Jaj, ne! – szisszent fel és nem fordult azonnal vissza. Vett egy nagy levegőt, és egy inkább vigyornak tűnő mosolyt az arcára ragasztva az utána szóló Mia felé fordult.

– De jó, hogy itt vagy! Gyere ide! – invitálta lelkesen a lány.

– Pont menni akartam… – nyögte ki Lili, és igyekezett kerülni mind Nikosz, mind Mark tekintetét.

– Ráérsz arra később is! – ellenkezett a lány vidáman. Úgy tűnt, nem nagyon érdekli, hogy a másiknak egyéb tervei voltak. – Muszáj meginnod velünk egy italt! – jelentette ki ellentmondást nem tűrve, majd áttörve magát a közöttük álldogáló embereken, már mellette is termett, és Nikoszék felé vonszolta. – Martínt már ismered, ő pedig a barátja, Pedró – mutatta be lelkesen Markot.

– Már ismerjük egymást – szólalt meg megdöbbentően kedves hangon Mark. – Rita az egyik régi jó barátom. Vele jöttem ide.

– Hát ez szuper! – lelkendezett Mia, és a kitágult pupilláiból ítélve drog is fűtötte a vidámságát. – Akkor ez a négyes, azt hiszem, ma mindent vinni fog!

Lili nem mondhatni, hogy feldobódott ettől a lehetőségtől. Csak egy futó pillantást vetett Nikoszra, és az őt fürkésző sötétzöld szempártól máris elgyengültek a lábai. Közben pedig legszívesebben ráborította volna az összes fájdalmát, amit csak eddig okozott neki, kezdve azzal, hogy otthagyta a fenti szobában. Ám mielőtt elmenekült volna a férfi közeléből, eszébe jutott, ha már így alakult, figyelmezteti Amandára.

– És bármelyik pillanatban csatlakozhat hozzánk egy újabb régi közös ismerős – reagált Mia mondatára.

– Milyen régi ismerős? – kérdezett rá azonnal Mark.

– Te nem hiszem, hogy találkoztál Amandával – fordult felé Lili.

Marknak egy pillanatra alig láthatóan meglepetés futott át az arcán.

– Itt van Amanda? – szaladt fel meghökkenve Nikosz szemöldöke.

– Nemrég találkoztam vele a könyvtárban. Úgy tűnik, még mindig nagyon szereti a könyvtárak ódon hangulatát – küldött jelentőségteljes pillantást Nikosz felé.

– Ez érdekes lesz – merengett el a hallottakon Nikosz.

– Érdekes?! – kérdezett vissza megdöbbenve Lili. – Hát nekem valami egészen más jutott az eszembe…

– Ki az az Amanda? – érdeklődött Mia, miközben ráfonta a kezét Nikosz karjára.

– Egy régi üzletfelem mellett dolgozott – felelte a férfi szűkszavúan, még véletlenül sem említve Walter nevét.

– Ahogy látom, nem rajongtok érte – mosolygott Mia Lilire nézve.

– Valóban nem tartozik a kedvenceim közé. Igazából egyetlen kellemes emlékem sincs vele kapcsolatban – foglalta össze röviden Lili a véleményét.

– Ennyire gáz a nő? – nevetett fel hangosan Mia.

– Jobb, ha erre nem válaszolok, mert túl sok olyan jelző tódult a nyelvemre, amit nem lenne ildomos kimondani a hölgy távollétében.

– Akkor őt kihagyjuk a ma esténkből! – rikkantotta Mia vidáman, és magasra emelte a poharát. – Igyunk a mai bulira, meg a következő perc és a holnap csodájára. Akár neonfényes, akár nem – kacsintott Lilire vidáman. – Várj, neked még nincs is italod! Mit kérsz? – kérdezte Lilitől, de mielőtt még Lili válaszolhatott volna, Nikosz már a kezébe is nyomott egy tequilát.

– Hát nem szuper a pasi? – nézett olvadozva Mia Nikoszra, és már átkarolva hozzá is bújt. Lili egyetlen mentsvárként mantraszerűen ismételgette magában, hogy a „Ő most nem Nikosz!”, de megint nem ment vele sokra, így mielőtt még teljesen kiborult volna, elfordította róluk a tekintetét. Tudja egyáltalán Nikosz, milyen fájdalmat okoz neki azzal, hogy állandóan ilyen jelenteket kell végignéznie?! Sajnos épp Mark felé pillantott, és a férfi arcát elárasztó kárörvendő vigyor csak olaj volt a tűzre. Komolyan fontolóra vette, hogy az arcába önti az italát.

– Inkább idd meg! – hallotta meg Nikosz meglepően gyengéd hangját. Bár Mia továbbra is belé csimpaszkodott, a férfi őt nézte. – Csak nyugi – tette még hozzá halkan.

Lili pontosan tudta, hogy a szavai leginkább nem Markra, hanem Amandára vonatkoznak. Nem tudta megmagyarázni, miért, de valahogy valóban megnyugodott tőle.

– Akkor ti csak barátok vagytok? – kérdezett közbe Mia, Markra és Lilire nézve.

– Kizárólag! – reagált a két ember szinte egyszerre. Összenéztek, és ösztönösen mindketten elmosolyodtak.

– Ebben legalább egyetértünk – szögezte le Lili. Igaz, ettől a kis összemosolygástól sem kedvelte jobban a férfit.

– Akkor mi lenne, ha szereznénk neked egy jó pasit ma estére? – kérdezte Mia, és a szemével már a bárban mulatozókat kezdte pásztázni.

Lili már azt fogalmazta, milyen kifogással mentse ki magát, amikor egy kéz fonódott a derekára, és meghallotta Laconte hangját a háta mögül:

– Jelentkezhetek erre a kitüntetett szerepre?

– Szia, Gérard! – köszöntötte kitörő örömmel Mia a férfit. – Nem is rossz ötlet! Nálad jobb partit biztos nem talál!

– Ezzel nem vitatkozom – helyeselt Laconte.

– Az én véleményem érdekel valakit, vagy csak néma áhítattal fogadjam el a leosztott lapokat? – szólt közbe Lili. Ugyan még mindig haragudott a férfira, nem tolta el magától, mert jólesett, hogy végre neki is van kire támaszkodnia.

– Választhatom az utóbbit? – kérdezett vissza Laconte vigyorogva.

– Nem.

– Kár. Bár, őszintén szólva, csalódott lettem volna, ha mégis.

– A játék öröme, mi? – jegyezte meg Mark vidáman.

– Az is. De inkább, mert nem ilyennek ismertem meg Ritát. – Majd továbbra is átkarolva a lányt, lenézett rá: – Majd úgyis kiderül, hogyan alakul az este, és hogy mit is szeretnél… – Olyan elmélyülten fürkészte, hogy Lili egészen zavarba jött.

– Azt már most is pontosan tudom – felelte Lili kimérten.

– Már megint ez a szaladgálás. De előtte még mi lenne, ha innánk egyet annak örömére, hogy végre én is átadhatom magam a szórakozásnak? – kérdezte, majd a pult felé nézett, hogy rendeljen.

– Hagyd, intézem! – szólalt meg Nikosz, aki közvetlenül a bárpult mellett állva már meg is fordult, hogy elcsípje az egyik elfoglalt pultost.

– Szóval mégis elmenekülsz – szólalt meg ismét Laconte Lilit nézve, de semmi szemrehányás nem volt a hangjában.

– Csak élek a szabadság adta jogommal. Már amennyire engeded – tette hozzá a lány haragosan.

– Egy csendes diktátortól mi mást várhatnál? – mosolyodott el a férfi.

– Mindenhol ott a füled, igaz? – csóválta a fejét Lili.

– Csak Joseph-nek nagyon tetszett az új nevem – magyarázta Laconte derűsen, majd Lili mogorva ábrázatát figyelve ismét megszólalt: – Csak egy ital, hogy egy kicsit te is ellazulj.

– Eléggé el vagyok lazulva – jelentette ki Lili mereven. – Szeretnék indulni.

– Pedróval mész? – érdeklődött Laconte, és Lili nem tudta eldönteni, vajon csak szimplán tudakolózik, vagy célzásnak szánja a kérdést a megállapodásukra utalva, miszerint ha ő megy, a barátjának is távoznia kell.

– Nem beszéltem vele arról, hogy elmegyek – vallotta be a lány.

Amikor az indulataitól hajtva elhatározta, hogy menekülőre fogja, az sem érdekelte, ha Markot is elküldik, de most mégis kínosan érintette, hogy ilyen következményekkel járhat a döntése. Csak abban reménykedhetett, Laconte túl jól nevelt ahhoz, hogy a jó kedélyű italozgatását félbeszakítva váratlanul kidobja az Undokságot.

Mark felé pillantott, aki már őket figyelte. Bár a háttérben szóló zenétől és zajtól nem hallhatta tisztán a csendes szóváltásukat, de talán kiszúrhatta a nevét. Ettől Lili csak még rosszabbul érezte magát.

Laconte némán vizsgálta az arcát, majd megszólalt:

– Nem szívesen engednélek el egyedül, késő este, ilyen morcosan. Kizártnak tartom, hogy a barátod most veled tartana, és mivel mára több üzletfelemet is meghívtam, most nem maradhatok távol a társaságtól. Legalább egy kicsit maradj még, amíg váltok néhány szót a vendégeimmel, és majd később, ha még mindig ragaszkodsz a szaladáshoz, elkísérlek az autóhoz.

Lili már nem tudott felelni, mert egy kellemetlenül ismerős hang félbeszakította társalgásukat:

– …Ó, Gérard, hogy milyen csodálatos az otthona! – csilingelt Amanda behízelgő hangján. – Nem is találom a… – kezdett volna további dicshimnuszba, de elhallgatott, amikor észrevette az eddig a férfi takarásában álló Lilit. Nem kerülte el a figyelmét az sem, hogy Laconte keze a lány derekán pihent.

– Szia, Amanda! – fordult vissza a pulttól Nikosz is, majd Laconte felé nyújtotta az italát.

Amanda a férfitól szó szerint halálra rémült. Még egy lépést is hátrált, és nekiütközött a társának, Michelnek. Falfehéren, kikerekedett szemmel nézett Nikoszra, aki úgy tűnt, a lánnyal ellentétben jól szórakozik.

– Jól vagy, Amanda? Mi bajod? – kérdezte Michel, és értetlenkedve nézett hol a partnerére, hol Nikoszra.

– Csak nem lelkes a viszontlátástól – mosolygott Nikosz.

– Aki még nem ismeri, hadd mutassam be Amanda Hudsont, és a társát, Michel Dupontot – szólalt meg Laconte.

„Hudson?” – akadt meg Lili füle Amanda vezetéknevén. Ő még Amanda Goodmanként ismerte. Látta, hogy a szőkeség ijedten néz Nikoszra, majd rá, mintha attól rettegne, valamelyikük lebuktatja. De Nikosz nem tűnt meglepettnek, és Lilinek is csak a felszaladt szemöldöke jelezte, hogy újdonságot hall. Ezek szerint Amanda is félt annyira a pszichopata volt főnökétől, Waltertől, hogy minél jobban el akart tűnni a szeme elől – állapította meg magában. Maga sem tudta miért, de egy pillanatra együttérzett Amandával.

A szőkeség közben nagy nehezen összeszedte magát, majd kezet fogott Miával és Markkal. Amikor a társa is körben bemutatkozott, Lili sejtette, hogy ezúttal ő sem fogja tudni elkerülni, hogy elárulja a vezetéknevét. De az új fejleményeket ismerve, ez már kevésbé tűnt fenyegetőnek.

Michel mosolya szélesebb lett, amikor a sor végén elért Lilihez. A lány is kinyújtotta felé a kezét.

– Örülök, hogy ismét találkozunk! – vigyorgott rá a férfi. – A Ritát már tudom.

– Touche, Rita Touche – mutatkozott be Lili is, majd óvatosan egy gyors pillantást vetett Amanda felé, hogy lássa a reakcióját. A szőkeség előbb meglepődött, majd mintha lassan felengedtek volna az addig feszült arcvonásai. Megértette, hogy nemcsak ő bújt új név mögé, igaz, azt már nem tudhatta, hogy Lili egészen más okból tette ezt.

Mivel Michel nem igazán akarta elengedni, Lili határozottabb mozdulattal volt kénytelen kihúzni a kezét a férfi szorításából, és Laconte is automatikusan közelebb vonta magához. Aztán végre elengedte a tenyerét, de továbbra is ugyanolyan élvezettel mustrálta Lilit. Közben, hogy feloldja a még mindig megszeppent partnere feszültségét, ő folytatta a szőkeség által megkezdett dicsérő mondatokat a villáról.

Jó ötletnek tűnt a semleges beszédtéma, a hangulat gyorsan oldódott, amit nagyban elősegített, hogy Mia hamar csatlakozott Michelhez, és kellemes csivitelésbe kezdett a hely kimeríthetetlen sokszínűségéről. Ahogy teltek a percek, és Amanda is látta, hogy egyik oldalról sem érkezik támadó leleplezés vagy bármilyen fenyegetés, úgy öltötte ismét magára a már jól ismert gőgös és felsőbbrendűséget sugárzó énjét, sőt még a mellkitolás sem maradhatott el. De végképp kihozta Lilit a sodrából azzal a gunyoros pillantással, amit akkor látott a lány szemében megvillanni, amikor a riadtságból magához térve ráeszmélt, hogy Nikosz és ő nincsenek együtt. Nézett egyikről a másikra, végigmérte Miát, aki többször gyengéd gesztusokat tett Nikosz felé, majd Laconte-ot és őt figyelte, ahogy a férfi átkarolja. A nem leplezett káröröm az arcán szinte fizikai fájdalmat okozott Lilinek.

– És mi hozott, Amanda, Gérard villájába? – fordult egyszer csak Nikosz a szőkeséghez, aki ettől ismét lemerevedett.

– Van egy üzleti ajánlatuk a számomra – válaszolt Laconte Amanda helyett, mivel a szőkeség nem szólalt meg.

– Üzletasszony lettél? – érdeklődött Nikosz. – Mivel üzletelsz?

Amanda még mindig nem válaszolt. Tőle szokatlan némaságba burkolózott, így most Michel beszélt helyette.

– Van egy új és kiváló gyógyszerünk, amit szeretnénk piacra dobni.

– Kedvet kaptál a gyógyászathoz? – nézett gúnyosan Nikosz Amandára.

– Úgy tudom, már elég régóta dolgozik ezen a területen. Még az ötletet is ő hozta – kelt a védelmére Michel.

– Hagyd csak, Michel, nem hinném, hogy ez itt bárkit is érdekelne! Mi lenne, ha innánk valamit? – próbálta elterelni a szót Amanda.

– Csak büszkélkedem veled! – mosolygott rá kedvesen a másik.

– És miért is ne tenné? Ráadásul még szakmabeli is van a hallgatóság között – szólt hozzá Laconte.

– Igen? – nézett rá kérdőn Michel.

Miután tisztázták a részleteket, azaz, hogy Nikosz, illetve Martín milyen gyógyszercégnél gazdasági igazgató, Michel őszinte érdeklődéssel és kíváncsisággal fordult Nikoszhoz. Egyértelmű volt, a férfi mit sem tud Amanda múltjáról.

– És milyen esély van arra, hogy érdekli a piacot a gyógyszeretek? – érdeklődött tovább Nikosz.

– A mai világban elég sok a depressziós nő, sosem árt egy új és hatékonyabb kedélyjavító – folytatta lelkesen a férfi.

Lili megroggyant a hallottaktól, és Laconte-ba kellett kapaszkodnia. Automatikusan nézett Nikoszra, aki csak kiismerhetetlen szemekkel figyelte a másik kettőt. Aztán Lili megérezte, hogy Laconte figyeli, így megpróbálta eltüntetni a rémületet az arcáról, de egyáltalán nem volt benne biztos, hogy ez sikerült.

– Ez a terület mindig nyitott az újításokra – jegyezte meg Nikosz egykedvűen.

A férfi válaszától Amanda láthatóan ismét feloldódott.

– Mi is ebben reménykedünk – helyeselt Michel.

– Még egy kört? – kérdezte Nikosz, majd a pulthoz fordult, hogy leadja a rendelést.

Közben Anne-Marie, Alice szőke barátnője jelent meg, és Mark fülébe súgott valamit. A férfi a fejét ingatva közölte, hogy most más dolga van, de a lány ismét odahajolt hozzá, mire Mark meggondolta magát.

– Elnézést! – fordult a társasághoz, majd Nikosz felé biccentett, és már ki is ment Anne-Marie-val a bárból.

A társalgás a jelenlegi gazdasági helyzet és a válság látható és rejtett következményei körül folytatódott. Lili alig várta, hogy Laconte kibeszélgesse magát, és indulhassanak végre. Egyszerűen nem tudta hová tenni az Amandáról hallottakat. Mindazok után, amin a lány is keresztülment Walter ámokfutása miatt, és amennyire a szőkeséget is sokkolták az akkori események, nem akarta elhinni, hogy kapszulákkal kezdett volna üzletelni. Még a gondolattól is elborzadt. Sok mindent kinézett belőle, de ezt azért nem.

Amanda időközben egyre inkább magára talált, és ennek tükrében, régi jó szokásához híven, minden hímnemű lény figyelmét igyekezett magára irányítani. Michelt inkább csak birtokolni akarta, és a gesztusaival, hozzászólásaival állandóan azt közölte a másik két lánnyal, hogy „Ő az enyém!”. Bár láthatóan még mindig tartott Nikosztól, időnként meg-megrebegtette felé a pilláit, vagy burkolt megjegyzéseket tett a közös múltjukra vonatkozóan. Lili legszívesebben megtépte volna a szőke loboncát.

Laconte-tal szemben már sokkal bátrabbnak mutatkozott, és nyíltan flörtölt vele. Lili nem kis megelégedésére Laconte keze továbbra sem engedte el, és nem nagyon reagált Amanda kihívó viselkedésére. Be kellett vallania, hogy a kiújult Amanda–Lili harcban ez most nagyon jót tett az önérzetének. Habár nem tagadhatta, mennyivel boldogabb lett volna, ha Nikosz áll mellette. Ám ennek hiányában Amanda rosszindulatával szemben be kellett érnie Laconte-tal.

Amikor Miának is elege lett Amanda folyamatos figyelemfelkeltő akcióiból, Nikoszhoz bújt, arra késztetve a férfit, hogy átkarolja. Amanda féltékeny tekintettel mérte végig ellenfelét, de persze ettől egy cseppet sem lett visszafogottabb.

Egyszer csak Laconte a telefonjáért nyúlt, majd a kijelzőt látva elnézést kért, és távozott. Lili ott maradt Amandával és a Mia–Nikosz párossal. A történtek után, illetve az imént hallott felkavaró hírt követően túl sebezhetőnek érezte magát egyedül. Michel kiemelt és rendíthetetlen érdeklődése sem segített azon, hogy könnyebben viselje el a helyzetet. Az már csak hab volt a tortán, hogy Amanda magához ragadva a szót, kioktató stílusban kiselőadást tartott a francia szokásokról, na meg hogy mennyire tökéletesen beilleszkedett ebbe a világba.

Épp elég volt Lilinek ebből a napból. Kihasználva Amanda szóáradatát, egy illedelmes kifogással gyorsan kimentette magát, és sietősen az ajtó felé indult, hogy bárhol máshol, csak itt ne kelljen tovább Laconte-ra várnia.