Nemere István

Rejtélyes elődök 2.

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-347-4

MOBI ISBN 978-963-453-348-1

TARTALOM

ELŐSZÓ helyett: kétségeimről

Honnan származunk?

A teremtésmítosz és ellenzői

Ősember szupersztár?

Rejtélyes kihalás

Titokzatos építmények és ábrák

Ősemberek egyéb művei

Fémek, bányák, kereskedők

Gyanús jelek

Növények, házak, emlékek

Kövek és rajzok

Üzenetek a köveken

Az acambarói leletek

Őskori üzenet?

Igazi vagy hamis?

A rejtélyes elődök

Árulkodik a Biblia

A rejtélyes tárgyak

A frigyláda

Rejtélyes tárgyak

A térképek rejtélyei

Ismeretlen eredetű tudás

Atlantisz repülői

Egy katasztrófa a huszadik században

ELŐSZÓ helyett: kétségeimről

Az 1980-as évek elején írtam egy kalandos sorsú könyvet. Ennek lényeges, igazi tartalma alig 84 oldalt tett ki; a többit csak azért voltunk kénytelenek elhelyezni a két borító között, hogy az akkori cenzúrán a mű átmenjen, és az olvasók megismerhessék forradalmian újnak számító gondolataimat.

Félreértés ne essék, a legtöbbjüket nem én találtam ki. A világban az efféle eretnek gondolatok már jó ideje ismertek voltak, csak a magyar olvasókat fosztották meg tőlük. Mint oly sok témában, úgy ebben sem volt teljes a kínálat (és akkor még finoman fogalmaztam, hisz tulajdonképpen a tudományos élet egyes akkori „kiválóságai" élen jártak a népszerű-tudományos irodalom megcenzúrázásában, a szerintük nem odavaló eszmék és események elhallgattatásában).

Kétségeimnek adtam hangot, hogy vajon csakugyan úgy zajlott-e le az emberiség ködbe vesző őstörténete, ahogyan azt nekünk az iskolákban, gimnáziumokban, egyetemeken stb. tanították? Vajon úgy, akkor és az történt-e, ahogyan a tankönyvek megfogalmazták, és mint egy szentírást, kinyilatkoztatásszerűen elénk tárták? Nem lehetséges, hogy logikai bukfencek vannak az erről szóló elméletekben, nem történt-e egy és más kicsit a hivatalostól eltérően? Nem magyaráznak-e bele jelentéktelen dolgokba nagy eseményeket és folyamatokat, miközben éppen ellenkezőleg, elhallgatnak valóban fontos dolgokat, amelyek egy, a hivatalossal szembeni másik verziót látszanak bizonyítani?

Alább majd részletezem, mi nem tetszett az őskori elméletek terén. De voltaképpen nem értettem egyet az ember fejlődésével sem; túl sok ott a homályos hiány, amelyet csak hangzatos szólamokkal, ámde vajmi kevés tudományos érvvel tudnak kitölteni.

Amikor pedig megtudtam, hogy a darwini elmélet egyáltalán nem olyan általánosan elismert és elfogadott, ahogyan azt szintén tanították nekünk, sőt, hogy neves tudósok egész szervezete tiltakozik ellene - megrendültem. Arra is fény derült, hogy a darwinizmus ellen nagyon sok bizonyítéka van a régészetnek, a paleontológiának és más tudományágakban tevékenykedő anti-darwinistáknak - amelyeket azonban a hivatalos tudomány igyekszik elhallgatni, sőt elhallgattatni!

Mindezek után évtizedek kutatómunkája során számos olyan tényre derült fény, amely nem illeszthető bele az általánosan elfogadott elméletekbe. Amelyek miatt egész történelmünk, különösen pedig a 10-20 ezer évvel ezelőtti őstörténetünk a valóságban feltehetően egészen másképpen volt, mint ahogyan hittük. Rejtélyes, korukba egyáltalán nem illő tárgyak kerültek elő, olyan tényekről szereztünk tudomást az utóbbi években, amelyek miatt ez az őstörténet voltaképpen „fejre állt”.

Ha pedig mindehhez hozzászámítjuk a közkézen forgó, és némely esetben igen hihető, sőt bizonyítható elméleteket is - amelyek szintén nem egyeznek a hivatalossal -, bizony az ember óhatatlanul felteszi a kérdéseket: Ki téved? Ki hazudik? Kit vezettek félre? Kik és milyen érdektől diktáltan próbálnak bennünket becsapni?

A következő, ide illő, de veszélyes kérdést már csak halkan teszem fel: ha bebizonyosodik, hogy nem a hivatalos tudománynak van igaza, vagyis hogy az egész régmúltunk másképpen zajlott le, mint ahogyan azt tanítják és hiszik - akkor mi lesz? Mennyiben változik meg mai világképünk visszamenőleg is, és milyen hatalmas befolyással lesz ez a jövőnkre? Mert igenis befolyással lesz.

Téved ugyanis, aki azt hiszi, hogy ha rejtélyes múltunkról és még rejtélyesebb, okos elődeinkről írok, akik egyszer már kifejlesztettek egy értelmes civilizációt - akkor valóban csak a múltunk lenne a tét. Olyan szenzációs dolgokról lesz itt szó, amelyek alapjaiban változtathatják meg szemléletünket nem csupán saját múltunkkal, de jelenünkkel szemben is. Nem is szólva arról, hogy akkor tulajdonképpen a jövőnk is más irányba visz el bennünket!

Honnan származunk?

Legalább három elméletet ismerünk ezzel kapcsolatban, és egyik sem egyeztethető össze a másik kettővel.

Azzal kezdem, amely időben a legrégibb és amelyet - bármilyen furcsán hangzik is - Nobel-díjas kutatók is támogatnak és hirdetnek, holott a hivatalosnak nevezett (én inkább merev szemléletűt vagy vaskalapost mondanék), intézményes tudomány egyáltalán nem vesz komolyan.

A kozmikus eredet tulajdonképpen nagyon is magától értetődő és abszolút logikus elmélet. Arról szól, hogy a többféle módon is végtelen világegyetemben nyilvánvalóan volt, van és lesz élet a Földön kívül is. Ez az a pont, amivel az intézményes tudomány is egyetért - csak azzal nem, ami utána kezdődik.

Az elmélet már legalább százéves, még Swante Arrhenius svéd tudós kezdeményezte. Szerinte nehéz lenne elképzelni, hogy az élet csak a Földön tenyészik ki, sehol másutt. Márpedig ha térben másutt, időben pedig korábban (és természetesen később is) kifejlődhetett, akkor valamilyen módon ez az élet vándorolhat a kozmoszban, eljuthat - elegendő idő alatt - gyakorlatilag bárhová. Fred Hoyle és szerzőtársa már 1981-ben kiadták az „Evolution from Space" c. könyvüket, az is erről szól. Ők az irányított pánspermia mellett tették le a garast, amiről szintén szó lesz alább. A Nobel-díjas Francis Crick eleve úgy beszél erről, mintha a „csillagokból érkezett spermáról" lenne szó, „amely megtermékenyítette a Földet”. Az elmélet hirdetői szerint valamiféle pánspermia vándorol a világűrben, vagyis az élet csíráit hordozzák amúgy halott égitestek, például az üstökösök, kisbolygók stb., és amelyek meteorit formájában olykor leesnek a bolygók felszínére. Feltételezhető, hogy az így vándorló szerves anyag nagyobb része rosszkor, rossz helyre kerül, és nem lesz belőle szerves élet, nem lehet belőle értelmes élet, és így természetesen majdani fejlett civilizáció sem. Ám az életet hordozó anyag egy kisebb része megfelelő „termőtalajra”, kedvező körülmények közé kerül, és akkor már csak pár milliárd év kell hozzá, hogy a szóban forgó bolygó fizikai, biológiai stb. viszonyaihoz, körülményeihez (gravitációs vonzás, fényviszonyok, hőmérséklet és sokáig lehetne folytatni a fontos és alapvető feltételeket) alkalmazkodva valamilyen életet hozzon létre, amely aztán elteljed azon az égitesten.

Az elmélet hívei szerint az élet tehát egy meglehetősen általános jelenség a mindenségben, és azon belül örökké terjed. Ne felejtsük el, hogy egy nagyon kiterjedt dologról lehet szó. Hiszen a közfelfogással ellentétben (amely a tudományos elmék és közvélemények egy részét is uralja) a kozmosz, az univerzum nem csupán az a viszonylag „kicsiny” térség, amelyben a „mi" ősrobbanásunkból keletkezett anyag száguld, tágul, repül tízegynéhány milliárd éve. A kozmosz térben és időben végtelen, tehát annak számos, elképzelhetetlenül távoli pontján is zajlottak, zajlanak és zajlani fognak ugyanilyen ősrobbanások, ahol más anyag formálja meg az ottani „világmindenséget” - a valóságban persze a végtelen mindenségnek azok is csak aprócska darabjait jelentik, akárcsak ez a mi „mindenségünk”.

És mivel az univerzum időben is végtelen, tehát örökké volt és örökké lesz is, már n-számú táguló vagy szűkülő, fejlődő vagy megsemmisülő „világ” volt, van és lesz benne. Ha pedig ráadásul azt is elképzeljük (bár ehhez könyvünk témájához nincs szükségünk), hogy ez az általunk látható, tapasztalható fizikai térség sem csak olyan, amilyennek hisszük, hanem számtalan más dimenzióra, vagyis más tulajdonságú térre oszlik, tehát az egész univerzum megszorozható a még ismeretlen mennyiségű dimenziók számával, vagyis n-szer több az univerzum, mint ahogyan most hisszük - akkor szinte belefájdul a fejünk is!

De visszatérve az elmélet első változatához: ha tehát az élet véletlenszerűen vándorol, és hol itt, hol ott „vet horgonyt", bizony elég lassan terjedhet. Persze az eseményeket kozmikus szempontból nézve nincs „lassan” vagy „gyorsan”, mint ahogy nincs „közel" vagy „távol” sem. Itt minden viszonylagos és nagyobb léptékű, mint a bolygólakók időszámítása.

Az elmélet szerzői és vallói feltételezik, hogy az élet éppen olyan természetes része a kozmosznak - tehát magának a nagybetűs Természetnek -, mint a holt anyag, a kövek, a gázok, az atomok, a csillagokban zajló fúziós folyamatok. Vagyis olyan szerves része a térnek, mint a fizikai törvényszerűségek és folyamatok. A biológiai események, jelenségek és ezek eredményei is hozzátartoznak a kozmoszhoz, egészen normálisan, természetesen.

Az elmélet tehát rokonszenves, semmit nem magyaráz túl vagy nyakatekerten; elfogadható. Egyáltalán nincs kizárva, hogy valóban így működik az, amit mi világegyetemnek hívunk.

Ám ebből az elméletből kiágazik annak B-változata is, amit szintén többen vallunk. Ez elismeri, hogy az élet természetes úton, értelmes lények beavatkozása nélkül is vándorolhat és vándorol a kozmoszban. Fontosabbnak tartja azonban - mi több, csak ezt tartja igazán fontosnak! -, hogy az élet terjedését valakik irányítják. Innen ered a teória tudományos körökben is használatos elnevezése, az irányított pánspermia elmélete.

Itt feltételezzük, hogy azok az értelmes civilizációk, amelyek a mi mostani létezésünknél korábban fejlődtek ki, a fejlődésük egy bizonyos szakaszában (semmiképpen sem annak elején…) megértik: az a szerepük, feladatuk a kozmoszban, hogy terjesszék az értelmes életet. Mivel nehéz lenne magát az értelmet terjeszteni ott, ahol még semmilyen élet nincs, ezért egészen normális módon magát a puszta létezést, annak lehetőségét terjesztik.

Egyszerűbb nyelvezetre lefordítva: a műszakilag nagyon fejlett civilizáció kicsiny űrhajók százait vagy akár ezreit, tízezreit küldheti ki a világűr minden irányába azzal a vezérlésbe táplált programmal, hogy keressenek életre alkalmas bolygókat. A vezérlőberendezés természetesen „tudja", milyen kritériumoknak kell megfelelniük azoknak a bolygóknak, ahol már érdemes esélyt adni az életnek. Egy-egy galaxisba, naprendszerbe jutva ezek az automata szerkezetek felmérik az útjukba kerülő bolygók fizikai viszonyait, és vagy közömbösen, reakció nélkül elsuhannak mellettük, vagy kilőnek rájuk egy kicsiny tartályt. Ez belemerül az ottani „őslevesbe”, ráhullik a bolygó szerves élet befogadására, továbbtenyésztésére, alkalmas felületrészére, és attól kezdve az élet vagy elindul ott, vagy nem. Ha mégis kihal, nem történik semmi - a végtelen világegyetemhez viszonyítva teljesen jelentéktelen dolog, egy bolygóval több vagy kevesebb élet lesz-e.

Az értelmes civilizáció feltételezésünk szerint nem jár utána az ügyeknek, ezt nem tartja feladatának. Magyarul: ha valahol az ő beavatkozásuk nyomán kifejlődik a szerves, biológiai élet, majd az átfordul értelmes életbe, a bolygó egyik lakója civilizációs lénnyé válik, és tudatosan műveli környezetét - akkor sem mennek el arra a bolygóra évmilliárdok múlva, hogy jelezzék: „lám, ti a mi »gyermekeink« vagytok, mi kezdeményeztük létezéseteket, legyetek érte hálásak vagy csináljátok azt, amit parancsolunk.” Erről szó sincs, nem is lehet.

Például azért sem, mert könnyen előfordulhat: mire az „elültetett" élet civilizációvá változik, a közben eltelt három-négy (vagy több) milliárd, tehát ezerszer millió év alatt már eltűnt az életadó civilizáció! Kicsi az esélye, hogy valamilyen kozmikus katasztrófa érte, bár ez is megeshet. Még kisebb az esélye, hogy kihalt - ilyesmi csak a rossz sci-fikben és a még kevésbé megalapozott „tudományos” elméletekben szerepel, mint tényező. A nagyon fejlett, már űrbe kiszóródott civilizációk nem semmisülhetnek meg - hacsak nem az egész világukkal együtt (pl. annak összehúzódása, megsemmisülése által). De ez sem biztos, hisz a) lehet, hogy a mi ősrobbanásunk sem történt meg, és világunk nem úgy, nem azért tágul, amit egy ősrobbanás, egy csodaszerű, pillanatok alatt bekövetkező keletkezés okozott volna, vagy b) a nagyon fejlett civilizáció időközben felfedezi, hogyan juthat át egy másik dimenzióba, és így elmenekül az esetleg megsemmisülő kozmoszdarabból, amely addig egyetlen lehetséges élettere volt.

A hasonló elméleteket még sokáig folytathatnánk. A lényeg az, hogy az irányított pánspermia-elmélet két dolgot állít teljes határozottsággal:

1.      A Földön is így keletkezett az élet. Valakik valahonnan valamikor idejuttatták azt a kékalgákat vagy bármilyen más, primitív életkezdeményezéseket tartalmazó szondát, amelyből aztán minden földi élet lett. Az elmélet mellett szól például az is, hogy az összes földi élőlénynek, legyen az növény, állat vagy ember, azonos a genetikai kódja. Vagyis minden élet egyetlen pontból indult el, egyazon forrásban keletkezett. Ebbe nyilvánvalóan bele volt kódolva az EMBER majdani létrejötte és milyensége is.

2.      Vagyis akkor valamilyen részben olyanok vagyunk, mint ŐK. Ha a testi felépítésünk nem is hasonlít túlságosan (hiszen külsőnket jórészt a földi viszonyoknak köszönhetjük), azért valahol nem csupán lelki rokonok vagyunk.

Ehhez a ponthoz tartozik ezért még az is, hogy ha eljön az ideje, nekünk is ugyanezt kell majd tennünk! Ha elég fejlettek leszünk hozzá, majd mi is elindítjuk az űrbe szondáink ezreit vagy akár millióit a kékalga-tartályokkal: „Keressétek az élet helyeit, és ha találtok olyat, hát vessétek el az élet magvait!”

Mindebből nyilvánvaló: akár az egyszerű pánspermia, akár az irányított pánspermia elméletét fogadjuk el - a földi élet keletkezésének okát a kozmoszban találjuk meg, nem pedig itt a bolygón.

Nézzük most a második elméletet a „honnan származunk?” - kérdéssel kapcsolatban! Ez az unalomig ismert darwini tételsor, amelyet itt csak nagyon röviden foglalunk össze:

A Földön élő fajok egyedi változatokat mutatnak. Egy-egy fajon belül mindig több utód jön világra, mint amennyit a szülők felváltása kíván - ennek ellenére a természetben egy-egy populáció nagysága nagyjából állandó marad. Vagyis mivel az adott területre, táplálékra stb. több az áhítozó jelölt, mint amennyi életben tarthatja magát, éles verseny folyik a túlélésért. Így természetesen azok maradnak életben, amelyek a leginkább képesek ezekhez a körülményekhez alkalmazkodni, vagyis ők a legjobbak, a legalkalmasabbak. A többiek elpusztulnak, a „jobbak" viszont tovább élnek, és ők hoznak létre utódokat - akiknél a fenti folyamat megismétlődik. És így tovább, millió éven és millió nemzedéken keresztül tökéletesedik a faj.

Amikor aztán a természetes kiválasztódáson keresztül egyre célratörőbb, jobb egyedek maradnak életben, akkor tökéletes az evolúció, a fejlődés. Később persze, a genetika felfedezésével létrejött a darwinizmusnak egy továbbfejlesztett változata, módosított elmélete, amit neodarwinizmusnak hívnak.

A baj csak az - amint arra egy másik munkámban („Evolúció vagy teremtés?”), rámutattam -, hogy a darwini elmélet ezer sebből vérzik, és csípős nyelvű, ámde nagy tudású és tekintélyes ellenfelei szerint szinte semmi bizonyítéka nincs - ami pedig akad, az elfér egy biliárdasztalon. Valóban, a darwinistáknak nem sikerült bemutatniuk az egymásból évmilliók során változva kifejlődő, egyre tökéletesebb állatokat ugyanazon fajon belül, például a ló esetében sem, nem is szólva másról. Az ember fejlődéstörténete is roppant hiányos, nemegyszer erőltetetten magyarázott, nem hiteles.

De térjünk vissza a keletkezéshez! Még az ötvenes években is azt tanították nekünk (sőt később is), hogy az élet véletlenek összjátéka folytán jött létre (Oparin-Haldane-elmélet). Vagyis volt egy ősleves, abban mindenféle aminosavak keletkeztek, aztán több körülmény egyidejű, ámde senkitől sem tervezett, tehát véletlenszerű bekövetkezése miatt (villámcsapás stb.) egyszer csak létrejöttek azok az anyagok, amelyekből elindulhatott az élet a Földön.

Nem véletlen, hogy ez az elmélet - bármennyire is erőltették hivatalosan - nem igazán volt meggyőző. Akadt kutató, aki szerint az élet ilyen keletkezésmagyarázata gyermekes és köszönőviszonyban sincsen a matematikai valószínűséggel. Egy jó példa erre a következő: ha egy repülőgép-roncstelepen több tucat, apró darabokra, elemi alkotórészekre szétszedett Boeing repülőgép hever, s jön egy nagy szélvihar, felkapja a roncsokat és azokból, hipp-hopp, egyetlen másodperc alatt egy kész Boeing utasszállítót rak össze - nos, ha ez lehetséges, akkor lehetséges az élet valószínűtlen keletkezése is. Mert az esély éppen annyi mindkét esetben.

De beszéltek olyan „esélyről” is, hogy egy majom ül egy régimódi írógép előtt, összevissza pötyögteti a billentyűket, és egyszer csak lám! Megírta Shakespeare Rómeó is Júliáját! - hát körülbelül ennyi valószínűsége lehetett a véletlen életkeletkezésnek.

Ez a kettesszámú elmélet tehát nagyon sántít. Már az eleje is hihetetlen, nem is szólva a továbbiakról. Ami aztán köztudottan úgy folytatódik, hogy sok millió évvel korábban az egyik majomfajtánál kétfelé szakadt az evolúciós lánc, és bár a közös ős kihalt, az egyik ágon a mai majmok fejlődtek ki és léteznek, a másikon a sorozatos változások, jobbulások, evolúciós lépések nyomán aztán végül is kialakult a mai ember.

Hogy ez az elmélet hol sántít, kiderül majd a továbbiakban. De most lássuk a harmadik verziót, amely a fenti kettőnek egy sajátságos keveréke, ennek ellenére önállóan is értékelhető, és egyik legismertebb, csöppet sem tudós hirdetője Erich von Däniken.

Próbáljunk felülemelkedni azon, hogy ezzel nem kutató, nem általánosan elismert személy állt elő. Sőt még arra se gondoljunk, hogy nem csupán ő hangoztatta ezt, hanem népszerű írók és szabadon gondolkodók egész tábora. A lényeg úgysem a szerző(k)ben rejlik.

Nos, az elmélet szerint a rendkívül gazdag földi biológiai élet még ma is és évmilliók múlva is ugyanúgy zajlana - vagyis a növényeken kívül a bolygón csak állatok lennének -, ha nem történik egy „beavatkozás”. Méghozzá nem is olyan régen - talán mindössze pár százezer évvel ezelőtt, vagy egy alváltozat szerint még később. Vagyis hozzánk már nagyon közeli időben. A Däniken-változat szerint tehát az történt, hogy éldegéltek a Földön a majmok, amikor egyszer csak idegen világból érkezett űrhajók szálltak le itt. Ennek utasai a maguk rendkívül fejlett technikájával (elérték vagy meghaladták a mi tudásszintünket) genetikailag beavatkoztak a földi élet fejlődésébe. A cél: létre akarták hozni az itteni értelmes életet, és mivel a majmok között láttak erre a célra alkalmas élőanyagot, hát néhány száz példányon mutációs változtatást hajtottak végre. Magyarul: mivel a természet még évmilliókig nem tett volna semmit (Däniken szerint ez egyben a darwinizmus bírálata is), a fejlődést mesterségesen idézték elő. Minderre biológiai, genetikai bizonyítékunk aligha van (viszont az ellenkezőjére éppenséggel akad, vagyis a molekuláris biológia szerint ma már tudható, hogy hány millió évvel ezelőtt vált el őseink útja). Däniken azt állítja, hogy az idegenek nem voltak megelégedve az első próbálkozás eredményével, ezért azt a rosszul felhasznált „élőanyagot” egyszerűen megsemmisítették. Mivelhogy globálisan kellett elpusztítaniuk a kezdetleges és „elfuserált” emberek tíz- vagy százezreit, akik időközben szétszóródtak a bolygó felszínén - hát mesterségesen idéztek elő egy globális méretű katasztrófát (özönvíz), és így sikerült megszabadulniuk a „rontott példányoktól”. Persze gondoskodtak arról, hogy fennmaradjanak még érintetlen állatok is, ők lettek a következő kísérlet alanyai. Ezt követően aztán ismét műtéteket végeztek, és a már tökéletes példányokból lettünk mi, a mai civilizáció és kultúra hordozói.

Felmerülhet persze az a gondolat is, hogy miért volt erre szükség? És ha az idegenek olyan nagy tudásúak voltak, hogyan ronthatták el a műveletet? Däniken ugyan azt írja, az idegenek nem hibáztak, hanem szigorú intések ellenére a földi, „javított” emberpéldányok keveredtek össze a régi, nem javított nemzedékek képviselőivel, így indult ismét romlásnak az egyszer már kijavított genetikai anyag. Akkor meg arra kell gondolnunk: a sokat tudó idegenek erre nem gondoltak előre, nem gondoskodtak a probléma kivédéséről, megoldásáról?

Azon mindenképpen érdemes elgondolkodni: a ma velünk együtt a Földön élő majmok semmi jelét sem adják annak, hogy hamarosan elindulnának a fejlődés útján. Hogy tovább fejlődnének. Ők most is pontosan ugyanott tartanak, ahol pár tíz- vagy százmillió évvel ezelőtt tartottak, hasonlóan a többi állathoz. Az intelligenciával „gyanúsított” delfinek fejlődésének sem látjuk nyomát.

Akkor az ember miért száguld ilyen iszonyú gyorsan előre a tudás megszerzésében, feldolgozásában? Mi történhetett az őseinkkel, hogy mi meg ennyire különbözünk az állatvilágtól? Hogy ennyire másképpen élünk és fejlődünk, mint bármilyen egyéb élőlény ezen a bolygón? Hiszen a darwinisták szerint mi is ebből az élőanyagból származunk, valaha az égvilágon semmi különbség nem volt köztünk és köztük!

Égbekiáltó a jelenlegi különbség, tehát logikus, hogy Däniken és társai ennek okát kutatják. Ugyanakkor néha vérlázító az a közönyösség, amellyel a hivatalos tudomány viseltetik az ember és a többi lény közötti különbség iránt. Még a laikus is látja, hogy ez a különbség túl nagy ahhoz képest, hogy állítólag pár százezer évvel ezelőtt még mi is éppen olyan állatok („majomemberek”) voltunk, mint a többiek akkor, és mint ők ma is.

Okvetlenül meg kelt említeni itt is (később is lesz róla szó), hogy az elmélet hívei erősítéseket kapnak bizonyos ősi, az emberiség régi emlékeit őrző nem vallási tárgyú, valamint vallási témájú kéziratokból is. Ezekben, nagy vonalakban ugyanerről esik szó.

Däniken elmélete szerint tehát nem az evolúció emelt ki bennünket az állatvilágból, hanem egy külső beavatkozás. Felmerül persze akkor az is, hogy kik tették ezt? Miért tették? Csupáncsak egy genetikai jellegű kísérlet zajlott a kozmoszban, vagy volt ennek valamilyen jövőbe mutató, komoly célja? Vannak a dolognak távlatai - számunkra is?

Mert az is elképzelhető, hogy igenis, a kozmikus életteremtés és értelemteremtés egy másik változatával állunk szemben. Lehet, hogy azok, akik az életet milliárd évekkel korábban elküldték a kozmoszba, ma is léteznek, és el-eljárnak egykori szondáik nyomába? Tudják, hol „ültettek el azok" életet, és felkeresik az adott helyeket? Talán nagyon türelmetlenek, és így siettetik az értelem kialakulását?

Vagy ezek nem ugyanazok, hanem mások? Akik a feladatnak ezt a részét „örökségbe” kapták, átvállalták, akikre azt kiosztották? Vagy semmi közük a valamikori kozmoszbeli közös ősökhöz, hanem mások ők, akiket iszonyú régen szintén megteremtettek, és most sorra járják a fejlődésben még hátrább tartó élettereket, s igyekeznek ott egy kicsit „besegíteni” a fejlődésbe? Vagy valami alapvetően, totálisan másról lehet szó?

Netán a beavatkozást az emberi fejlődésbe (már ha ilyesmi valóban megtörtént) akkor egy, a kozmikus etika ellen cselekvő renitens tudóscsoport végezte el, és arról a mai napig sem tud semmiféle, remélhetőleg létező felsőbb hatalom a világűrben? Afféle féltudományos kalózakció eredménye lenne az emberiség?

Mint látják, kérdésekben nincs hiány, és nyilván még mások is sorolhatnának hasonlókat.

Visszatérve azonban alapvető kérdésünkhöz - honnan származunk? - több választ is kaptunk, mint amennyire szükségünk volt. A fenti három persze még nem is képviseli a teljes palettát.

Hiszen itt van még a teremtésmítosz is. Vagyis az, hogy egyszerűen volt egy Isten (és ha volt, nyilván van is…), aki annyit jelentett ki, hogy „Legyen!”, és lett mindaz, ami most bennünket körülvesz, ami az életünk színtere, és mi magunk is. A földi vallások gyakorlatilag kivétel nélkül ezt tanítják, és a bolygó lakosságának jelentős része (mindenképpen több mint a fele) hiszi is ezt.

Más, szintén idevágó fejtegetés (túlzás lenne önálló elméletnek nevezni) az, amelyik szerint az emberek a Földre… a Marsról kerültek.

A dolog sokkal komolyabb, mint hinnénk, legalábbis azon a szinten, hogy számosan vallják ezt, és lázasan keresik a mellette szóló bizonyítékokat. Az utóbbi évtizedben elég kinyitni az ufókkal foglalkozó folyóiratok bármelyikét vagy számos, e témában írott művet, és gyakran találkozunk bennük a híres-hírhedett Mars-arc fényképével, a „piramisokkal” valamint egyéb állítólagos bizonyítékokkal. A Mars-arc különben megdöbbentő, és első pillantásra rögtön azt látszik igazolni, hogy a „testvérbolygónkon” valóban értelmes lényeknek kellett élniük valaha. Hisz lám, kifaragták egy földi ember arcmását, méghozzá hatalmas méretben. A piramisoknak nevezett alakzatok viszont lehetnek természetesek is.

Amikor könyvünket nyomdába adjuk, a Mars-kutatás ismét gőzerővel folyik, és nyilván számos meglepetés várható. Azonban az ember marsi eredetének hívei nem vártak további megerősítésekre; folyton két olyan fotóra hivatkoznak, amely azt a bizonyos arcot ábrázolja. A műholdról készített képek ugyanabban a napszakban, ugyanabból a szögből ábrázolják az „Arcot”; bizony könnyen meglehet, ha majd egy másik marsi műhold vagy arra elrepülő szonda más napszakban, más fényviszonyok közepette, máshonnan beeső árnyékokkal fotózza le ugyanazt a tárgyat, az már emlékeztetni sem fog egy földi „arcra”. Bármi is lesz a végeredmény, a fanatikus hívek hibát követtek el. Meg kellett volna várniuk a többi fényképet, a további felderítést, és csak akkor építeni fel elméleteket az Arccal kapcsolatban. Szerintem túl korai volt arra alapozni, hogy az valóban mesterséges készítmény. Amíg erre nincs bizonyítékunk, addig ez a „bizonyíték” sem valódi.

Az más kérdés, hogy érthető az emberi türelmetlenség, különösen akkor, ha további Mars-expedíciókra éveken át nincs kilátás, sőt egyes oda küldött földi szondákkal különféle rejtélyes balesetek történnek. (Ami ismét csak tápot ad akár a legvadabb, mostani értelmes marsi életről szóló fantaziálásnak is. Ámbár, ki tudhatja?).

Nos, visszatérve az elméletre, az több valós dolgon alapul.

Az egyik az, hogy ha ma nincs is élet a vörös bolygón (eddig legalábbis nem láttuk nyomait), régebben akkor is lehetett ott élet. A Mars geológiája (logikusan: marsológiája) számos bizonyítékot ad arra nézve, hogy évmilliókkal vagy milliárdokkal korábban a ma is ott található víz akkor nem hó vagy pára formájában, hanem felszíni szabadvízként létezett a bolygón. Ha pedig így volt, és mivel légkör ma is van, a Földnél felerészben kisebb, tömegét tekintve pedig alig egytizednyi bolygón létezhetett élet. No persze, nem kellett okvetlenül léteznie, de nem zárható ki.

Nos, az elmélet hívei azt állítják: az ember nevű élőlény nem is a Földön fejlődött ki, hanem a Marson, aztán ott egy természeti katasztrófa elviselhetetlenné tette az életet, és akkor a fejlett technikával rendelkező marslakók átköltöztek a Földre, ottani hazájuk pedig elpusztult.

Az elméletet később finomítók szerint viszont nem így zajlott le a dolog. Hiszen, ha a fejlett technikával érkező marslakók letelepedtek a Földön, akkor hová tűnt a technikájuk? Kicsi az esélye, hogy ők önszántukból elvetették volna egész addigi technológiájukat, tudásszintjüket, és önként ismét a nulláról, vagyis az ősemberi létről kezdték volna a fejlődést.

Ezért a helyesbített elmélet hívei azt állítják: nem, a marsbeli emberek egyáltalán nem értek el magas szintet. Ebből következően az áttelepülést nem is ők maguk, hanem jó szándékú idegenek kezdeményezték és végezték el. Tehát voltaképpen áttelepítés történt.

Innen már csak egy lépés kell a remek fantasztikus regények vagy filmek irányába, hisz elképzelhető, hogy az áttelepített ősemberi társadalomban voltak fejlettebbek, akiket külön hoztak át, és itt is külön helyet kaptak - belőlük lett később a tudásában előbbre tartó Atlantisz?

Az elmélet különben tovább is bontható. Nincs okunk nem feltételezni, hogy a marsi emberiségtől függetlenül itt is éltek emberek. Akik ilyen akadálytalanul száguldozhattak az űrben, mint azok a rejtélyes idegenek, azok éppenséggel párhuzamosan is építgethették mindkét értelmes civilizációt, a marsit és a földit, lehettek mindkettőnek mentorai, segítői, netán kezdeményezői, életre hozói is!