Nemere István

Nők a trónon II.

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-344-3

MOBI ISBN 978-963-453-345-0

TARTALOM

Az árva kislány felemelkedése
Egy olasz nő Párizsban
„Anglia édesanyja”
Ibéria úrnője
Rövid az út a vérpadig
Amíg a kicsi Zsófiából Nagy Katalin lett

Az árva kislány felemelkedése

(Hogyan jutott a csúcsra az a nő, akinek apja lefejeztette az anyját és kit később is rengetegen akadályozta útján? Angliai Erzsébet önnön sorsa foglya lett.)

1533. szeptember 7-e vasárnapra esett. Szép volt az idő, ami Angliában inkább a ritkaságok közé tartozott már akkor is. Voltaképpen még szinte nyárias meleg uralkodott, amikor a Londonhoz közel fekvő királyi kastélyban kora délután felsírt egy csecsemő. Azon túl, hogy királyi családban született a kislány - Elisabethnek, Erzsébetnek nevezték el - számos jó és rossz jel figyelmeztette szüleit: az új jövevénynek nem lesz könnyű dolga a világnak is nevezett „siralom völgyében”.

A szülők persze maguk is megtapasztalták már e jeleket. Az utóbbi években az apa. VIII. Henrik angol király éppen elhagyta réges-régi feleségét, a spanyol Aragóniái Katalint, aki hat évvel volt nála idősebb. Azt szerette volna elérni, hogy az egyház érvénytelenítse házasságát, amelyből mellesleg csak egyetlen élő gyermeke, Mária hercegnő maradt. De a pápa megmakacsolta magát, Henrik viszont szintén nem volt egy könnyen hajlítható, meggyőzhető egyéniség. Az éveken át húzódó viszály mélyén a király új szerelme rejlett. Anna Boleyn, a szép udvarhölgy, aki évekig élt Párizsban is, majd éppen Katalin királynét szolgálta az udvarban, amikor Henrik szerelemre lobbant iránta. A férfi ekkor már negyvenes éveiben járt, Anna Boleyn pedig mindössze huszonöt esztendős lehetett.

Katalin nem tudott fiút szülni Henriknek, a király viszont akkor már évek óta egy mániákus makacsságával szeretett volna trónörököst, akire majdan ráhagyhatja Angliát. Ez az akarata amúgy is sok bajt okozott neki egész életében, nem csupán ekkor. Végül képes volt minden hidat felégetni maga mögött abban a reményben, hogy majd Anna szüli meg neki az annyira várt trónörököst. Így aztán Henrik inkább egy új vallást alapított, egyházának feje maga lett. megfosztotta a katolikus templomokat és a papságot kincseitől, birtokaitól, véresen leszámolt a szerzetesrendekkel is. A szakadás bekövetkezett, a pápa kiátkozta az angol uralkodót. Akit azonban ez a lépés a legcsekélyebb mértékben sem izgatott. Végre szeparálta magát megunt és öreg feleségétől, az okos Katalintól és immár saját „játékszabályai” szerint feleségül vette Boleyn Annát.

Tudnunk kell, hogy akkoriban úgy vélték: nő nem örökölheti az angol trónt. Ezért is tett meg mindent Henrik, hogy végre legyen egy fia. És amikor 1533 elején kiderült: Anna teherben van, a királlyal madarat lehetett volna fogatni. Feleségül vette Annát és boldogan, együtt várták a kis trónörököst.

Aki meg is született azon a szeptemberi szép vasárnapon - ámde nem fiú volt. A kislány nagy csalódást okozott Henriknek, hiszen nem csak ő, de az egész országa fiút várt. Erzsébet így hát nem éppen a feléje áradó rokonszenvet érezhette meg még szinte öntudatlan állapotában. Lefújták a tervezett ünnepségeket és majdhogynem gyászhangulat alakult ki azon szomorú tény miatt, hogy Anna fiú helyett leányt hozott a világra. Ma már tudható: ez volt az első szög Anna koporsójában. Ha később szült volna egy fiút is, minden egészen másképpen alakul nemcsak szülei, de a kis Erzsébet életében is.

Anna persze nem adta fel. A helyzet akkoriban úgy állt, hogy folyton reménykedett: szülhet egy fiút Henriknek és akkor minden rendben lesz. De a következő terhessége koraszüléssel és a magzat elvesztésével végződött. ami enyhén szólva nem oszlatta el Henrik király homlokáról a gondfelhőket. Néhány hónappal később Henrik úgy látta, ennek nincs értelme. Főleg azért, mert addigra kinézte magának a következő feleségjelöltet és mivel Anna az útjában állt, válásra pedig sem ideje, sem energiája nem maradt - hát gyorsan kreált egy koncepciós pert. A neki engedelmes bírák hamar bűnösnek találták Annát az igaztalan vádpontokban - többek között hazaárulással, a király elleni merénylet tervezésével és főleg azzal vádolták, hogy már, mint királyné öt férfival is lefeküdt, akik egyike állítólag saját fivére lett volna… Mindez hazugság volt, de Henriknek most ez kellett és ezért lelkiismeret furdalás nélkül ítéltette halálra, majd végeztette ki feleségét, kislánya anyját.

Azért mielőtt elfogadnánk a régi sztereotípiákat, avagy rosszul emlékeznénk történelmi tanulmányainkra - jusson eszünkbe: VIII. Henrik a hat feleségek közül mindössze kettőt végeztetett ki. Ezt azért kell megjegyeznünk, mert sokan - hibásan - úgy „emlékeznek”, hogy ez a véreskezű uralkodó sok feleségét lefejeztette. A valóságban tehát kettő jutott vérpadra, akik közül az egyik meg is érdemelte. Egy szülés után halt meg, kettőtől elvált és azok békében éltek, míg meg nem haltak, az utolsó neje pedig túlélte Henriket. Vagyis azért nem volt az ördög olyan fekete, amilyennek festették.

Mindez, persze akkor sem vigasztalta volna Boleyn Annát, ha ismeri a jövőt és tudja, hogy félárván maradt kislányából egykor az ország diadalmas királynője lesz.

Pedig hát az első idők nem erre mutattak. Henriknek ahhoz, hogy harmadszor nősülhessen, régi mániája értelmében az. Annával kötött házasságát is érvénytelenítenie kellett és ezt el is érte. Így a kor szokásainak megfelelően addig két feleségtől született két lánya törvénytelen gyermekké lett. Így Mária, mint Erzsébet csak afféle „fattyak”, egy király szeszélyének úgymond kellemetlen melléktermékei lettek hirtelen. Hiszen majd a harmadik feleség szüli meg „a” fiút, a trónörököst - remélte Henrik. Sosem adta fel.

Henrik negyvenöt, Erzsébet pedig még hároméves sem volt. amikor a hóhér lesújtott és anyja feje belehullott a fűrészporos kosárba.

A kis Erzsébetet vidéki kastélyokban nevelték. Mint „fattyú”, nyilván nem vehetett részt az udvar életében és ott nem is hiányzott senkinek. Legkevésbé az apjának, aki amúgy sem kedvelte a lánygyermekeit (Máriával is csak élete vége felé javult meg a viszonya valamelyest, az akkori feleségének köszönhetően).

Mindenesetre a nevelők mindent megtettek, hogy a „fattyú” is jó nevelést kapjon. Persze akkoriban a lányoknak nem kellett annyit tudniuk, mint a fiúknak, másra, másképpen nevelték, szoktatták őket. Erzsébet kezdetben természetesen nem tudta, mi történt anyjával és az igazi eseményeket később is finoman adagolták neki. Még mindig volt egy sajátos kis udvara, amely körülötte forgott és érte létezett. Apja közben végigjárta a maga pár évig tartó, de meglehetősen viharos útját, és mire Erzsébet igazi kislány lett és kezdte maga körül érzékelni a világot - apja már utolsó feleségét „fogyasztotta”. Catherine Parr harmincegy éves özvegyként ment feleségül a már súlyosan beteg, rémületesen elhízott, valóságos szörnyeteg külsejű Henrikhez. Akik nem ismerték a királyt harminc évvel korábban, el sem hitték tán, hogy ez az ember az 1500-as évek elején egy karcsú, száznyolcvan magas sudár és izmos, minden bajvívásban élen járó, aranyszakállú és aranyhajú lovag volt a szónak teljes értelmében. Az 1540-es évekre egy minden mértéken felül elhízott, örökké fekélyes lábú beteg férfi volt, aki már lován is alig bírt megülni. Felőrölték idegeit a gondok, amelyeket nagyobbrészt önmaga okozott magának. Házassági bajai csak egyik szeletét képezték bonyolult életének és gondterhes tevékenységének.

Apjának volt egy fia, Edward, akit Jane Seymour, a harmadik feleség szült, és aki abba a szülésbe nem sokkal később bele is halt. A két gyerek között hamarosan barátság alakult ki - már csak azért is. mert nem sokkal később egy udvarba kerüllek. Catherine Parr dicséretére váljék, hogy sokat törődött férje előzőházasságaiból való gyermekeivel - mindegyiknek más volt az anyja - sőt a legidősebbel, Máriával össze is barátkozott. 1544-ben aztán - nyilván Catherine szelíd nyomására - a parlament is beiktatta, elismerte őket Henrik király gyermekeinek.

A sok viszontagságos házassági ügy lecsillapodott, múlttá lett, itt voltak viszont azok gyümölcsei, a gyermekek - ahogyan akkoriban nevezték őket.

Azt kell mondani, hogy a gyermek Erzsébet nagy és kellemes meglepetést okozott mindenkinek. Elsősorban szűk környezetének és nevelőinek - hisz csak nekik volt alkalmuk megismerni őt igazából. Persze akkor még senki sem tudhatta, hogy Anglia jövője körül sürgölődnek. Mária, Henrik első lánya idősebb volt, és miközben az egyre szeszélyesebb és diktatórikus hajlamokat eláruló király folyton egy fiú utódot hajszolt - Erzsébet nem keltette a nagy reménység benyomását a háttérbe szorult Henrik gyermekei között, de ez nem jelenti azt, hogy bármiben is hiányt szenvedett volna. Különösen nem a szellemi javak terén. Elhalmozták vele őt, és a mag nem hullott terméketlen talajra - ellenkezőleg.

Ezt mind csak sejthetjük abból, ami később történt. Gyakorlatilag nagyon keveset tudunk Erzsébet életének első tíz évéről. De információink azért sejtetni engedik, hogy előtte is alaposan foglalkoztak a gyermekkel a kor legjobb angliai nevelői, egyházi és világi szakemberei. A kislány tíz-tizenegy évesen már biztosan jól tudott latinul, hiszen addigra megtanult olaszul és franciául is! Mi több, franciából egy akkor és ott népszerű könyvet is lefordított ez a gyermek. Nem lehet kétséges, hogy koraérett gyermek volt, aki már tizenévesen úgy írt és beszélt, mint a felnőttek. És mivel egy királyi udvarban nőtt fel, sajnos a stílusa is olyan szövevényes, tekervényes, bonyolult lett, mint a kancellárián dolgozó felnőtteké.

A kislány akkoriban már elég jól ismerte a tudományokat és azt is, melyiknek akkor és ott ki a legjobb szakembere. Ha egy-egy nevelőt meg akart szerezni magának, addig könyörgött és erősködött, míg az apja - vagy annak halála után már helyett - rá vigyázó felnőtt asszonyok engedtek kérésének. Erzsébet így később görögül is meg tanult nemcsak beszélni, de írni és olvasni is, ami nem lehetett könnyű feladat, hiszen ehhez egy teljesen más ábécé betűit kellett használnia.

Még nem volt tizennégy éves, amikor apja meghalt. VIII. Henrik halálával sokan fellélegezhettek a királyi udvarban, hiszen élete utolsó öt-hat évében történt mindaz a szörnyűség, amire az utókor emlékezni fog: a szégyenteljes válás Aragóniai Katalintól, a két feleség lefejezése, egy másik eltaszítása csak azért, mert csúnya volt szegény, és számos véres parancs, amelynek nyomán emberfejek hullottak le. Henrik ugyanis sok egyéb hibája mellett üldözési mániában is szenvedett és élete vége felé mindenhol összeesküvéseket, merényleteket szimatolt.

A két lány és a fiú, Edward mind más és más anyától származott, de ez nem zavarta barátságukat. Különösen a kis Erzsébet és Edward tartottak össze.

Anglia történetének további részleteit csak annyiban említjük itt, amennyiben ezeknek befolyásuk volt vagy lehetett Erzsébetünk sorsára. A tizenöt éves kislány saját udvartartást kapott, miután apja özvegye, Catherine Parr alig pár hónappal Henrik halála után feleségül ment egy Seymourhoz (Edwardhoz), akinek viszont Erzsébet is nagyon tetszett, mi több, szívesen elvette volna őt is. Akkoriban senkit sem izgatott, hogy egy kislány még fejletlen - azért a házassági szerződést megkötötték, a tényleges házasságra (és ami vele jár, a szexuális életre) akkor került sor, amikor a lány felnőtt.

Catherine Parr a következő évben - harmincas éveiben járt - szeretett férje kedvéért vállalkozott a szülésre is, de rajtavesztett és meghalt. Edward Seymour tehát, ez a fess férfi - igaz, negyvenhez, közeledett - megint fel-felbukkant a kislány környékén, és még azt is eltervezte, hogy Erzsébetet nem csak feleségül veszi, de majdan Anglia trónjára is ülteti. A másik két gyermeket ezzel teljesen kisemmizte volna.

De ezt már a Henrik által hátrahagyott régensi tanács nem bírta elviselni. Seymour túl átlátszóan és túl mohón tört a hatalomra. Hát gyorsan elfogták és a Towerbe zárták, majd vizsgálatot indítottak ellene.

Szerette-e Erzsébet ezt az embert, egyáltalán tudta-e mi a szerelem? Túl zsenge volt még, hisszük ma. Persze lehet, akkoriban másképpen gondolkodtak erről. Mindenesetre pletykának bizonyult, hogy teherbe esett volna Seymourtól, és minden egyebet is tagadott, amikor őt kérdezték Seymourral fenntartott viszonya felől. A lányt nagyon felháborította, hogy kételkednek a szavaiban, és ezt közölte is az illetékesekkel. Elvégre mégis csak VIII. Henrik lánya volt, büszkeségért nem kellett a szomszédba mennie.

Már ott tartottak a dolgok, hogy Erzsébetet is az ország és a kiskorú király, Edward elleni összeesküvéssel vádolják meg - ehhez kínvallatással csikartak ki vallomásokat a személyzetből. Seymourt kivégezték egy igencsak koncepciósper-gyanús tárgyalás folyamán, ahol nem is védekezhetett. De Erzsébetet nem bántották és így a következő éveket szépen átvészelte. Tanult, sokat tanult, mintha a tudományokba akart volna menekülni. Seymourról már ritkán beszélt. A jelek szerint kezdte sejteni, miféle országban él…

Kedvelte Edwardot, aki végső soron soha nem juthatott el az igazi uralkodás magasságába. A kisfiú beteges volt és a Tanács urai intézték az ügyeket helyette, de az ő nevében. Erzsébet csak pár évvel később kezdett ismét felbukkanni az udvarban, de sok levelet írt Edwardnak, ezek némelyike ma is tanulságos olvasmány. Egyszer ismét férjhez akarták adni, de ez a terv valami miatt megbukott.

Edward nem volt egészséges, valamiféle belső kór emésztette a gyermeket. Ezt látva a főurak klánokba, mai szóval lobbikba tömörültek és mindegyiknek megvolt a maguk jelöltje. Olyanokban sem volt hiány, akik valami jó kis házassággal akartak a trón közelébe kerülni. Hiszen aki elveszi Máriát- Aragóniai Katalin lányát-, vagy Erzsébetet - Anna Boleyn lányát -, jó esélye lesz arra, hogy Anglia leendő királynőjének férje lehessen.

Erzsébet könnyen belenyugodott volna, hogy Mária legyen az uralkodónő. Már csak azért is, mert amikor Edward már haldoklott, Mária harmincnyolc éves volt, Erzsébet pedig mindössze húsz. A külsejéről attól kezdve mind többet tudunk, hiszen gyakorta festették meg portréit és számos hiteles leírás maradt fenn. Nem volt túl magas, termete inkább közepesnek mondható. De nagyon formás volt az alakja, mint írták, és az évek során kitanulta, hogyan kell királynő módjára mozogni. Aranyló haját vöröses árnyalatúnak írták le. A bőre igen finom és tiszta, de nem annyira hófehér, amilyent megkövetelt a kor divatja. Inkább egy kicsit kreol volt. Szeme színében nem lehetünk biztosak. Feltételezték, hogy a keze nagyon szépvonalú és finom volt. Ennek maga is tudatában lévén a kezét gyakorta felékszerezve vagy anélkül is mutogatta.

Bár akkoriban senki sem örült egy női királynőnek, Edward halála után nem volt más választása az illetékeseknek. Az sem tetszett sokaknak, hogy Mária katolikus volt, miközben az ország már majdnem húsz éve deklaráltan protestáns központnak számított. Nos, a lakosság többsége már nem vágyott a pápa hatalmának visszaállítására, elfogadták a szakítást Rómával, a szerzetesrendek megszüntetését és a többi intézkedést. Mária azonban vissza akart állítani mindent, amivel mérhetetlenül nagy akadályokba ütközött.

Máriától egyre többen fordultak el, és ezek szinte természetes módon vetették reményeiket húgába, Erzsébetbe. Sejthetjük, hogy a huszonéves lányt eleinte megzavarták ezek a tervek, kombinációk, amelyeknek semmi alapját sem látta és talán nem is nagyon hitte őket. Mária fejét is telebeszélték azzal, hogy Erzsébet a trónra tör, sokan szerették volna elérni, hogy a húgát küldje a Towerbe, akkor ők is nyugodtabbak lehettek volna. Mária egyelőre nem engedett a kérésnek.

Jogilag nem volt könnyű a helyzet. VIII. Henrik, míg élt, összes előző feleségétől érvénytelenítés útján vált el. Vagyis gyakorlatilag egyik gyermeke sem volt törvényes, mert az anyjukkal kötött házasságai sem voltak azok. Ehhez képest már a második „törvénytelen” gyermeke uralkodott és küszöbön állt a harmadik trónra kerülése is…

Erzsébet végül is kegyvesztett lelt, már az udvarnál sem mertek vele szóba állni - félve attól, hogy ha „lebukik”, ők is vele buknak. Megalázó és különösen keserves időszak volt ez a fiatal nőnek. Akinek pedig nyilván ugyanúgy voltak vágyai a szerelem, a házasság, a gyermekek, a családi élet terén is, mint az élet más mezőin. Tudását is kamatoztatni szerette volna és talán bizony az uralkodás is megfordult a fejében.

Kibékült volna nővérével és elhagyta az udvart. De Mária fülébe már betették a bogarat a „jó és önzetlen tanácsadók”. Feloszlatták a parlamentet, utcai zavargások törtek ki, sokan szerették volna Erzsébetet látni Mária helyén, megint mások pedig akár egy idegen királyt is elfogadtak volna, csakhogy ne asszony vagy lány üljön a trónon. Végül komoly felkelés is kitört. Mária fegyvereseket küldött Erzsébetért, aki beteg volt - azt híresztelték róla, hogy teherben van, pedig még mindig szűz volt.

Erzsébet nagyon félt, amikor a Towerbe zárták. Meg volt győződve, hogy hamarosan kivégzik. Ismerte már a menetrendet, amit főleg az apja honosított meg. Hamis tanúk állnak a bíróság elé, a vádlott nem vagy alig védekezhet, aztán kész is az ítélet és a bakó már emeli a bárdot… Csak az ő életében is sok ilyen eset történt, hát még, amit a születését megelőző évtizedekből meséltek!

Az már más kérdés, hogy a kormánynak nem sikerült kimutatnia: Erzsébetnek köze van az időközben elfojtott lázadáshoz, hogy kapcsolatban állt volna azok vezetőivel vagy egy külföldi hatalommal - Franciaországgal (mert ezt a kártyát is gyakorta rántották elő Londonban, ha valakivel végezni akartak). Erzsébetről sugárzott az ártatlanság, a vallatók is azzal a meggyőződéssel tértek vissza a királynő palotájába, hogy Erzsébet ellen nincsenek bizonyítékok. Gyanú volt bőven, de legalább azok egy részét be kellett volna bizonyítani egy előkelő urakból szervezett bíróság előtt. Ott pedig sokan voltak Erzsébet hívei - hát végül is a Mária-párti kormány nem mert „nekifutni” az ügynek.

Még a nép is tüntetett Erzsébet mellett. Különösen, amikor hallották, hogy Mária egy spanyol herceghez akar feleségül menni, aki természetesen egyrészt katolikus volt, másrészt évtizedek óta a spanyolok voltak Anglia legádázabb ellenségei.

Erzsébet hónapokig ült a Towerben és sejthetjük: nem voltak vidám gondolatai. Biztosan félt is. Nem volt még az állam vezetője, nem volt politikus, nem szokott az ilyen helyzetekhez. Mária rájött, hogy nem végeztetheti ki, de börtönben tartani is veszélyes, mert a nép megrohanja a Towert, hogy kiszabadítsa. A legjobb lenne egyelőre vidékre száműzni!

Ez a száműzetés, az odautazás valóságos diadalmenet volt számára. Lehet, ez volt az első pillanat, amikor megérezte az igazi, senkitől és semmitől nem kikényszerített népszerűséget. Amerre menete elhaladt, az emberek ügyet sem vetettek a katonákra, a „börtönőrökre”, ajándékokkal halmozták el, áttörték a kordonokat, hogy a kezét csókolhassák.

Márpedig a királyi hatalom éppen ezt nem akarta. Egy vidéki várba zárták úgy, hogy szinte légüres teret hoztak létre a kastély és a külvilág között. Meg kellett akadályozniuk mindenfajta üzenetváltást Erzsébet és feltételezett, valamint igazi hívei között. Erzsébet nem volt egészséges, ismeretlen eredetű kór kínozta már nem először, arca felpuffadt, teste megdagadt, ez később is vissza-visszatért. Mária ugyanakkor mégis beengedte Fülöp spanyol herceget, sőt vele több ezer fős kíséretét is, ami nagy ellenszenvet váltott ki az angol lakosság körében. Ma már kevesen tudják, hogy Mária formálisan visszavitte Angliát Róma hatalma alá, ismét felruházta a katolikus egyházat minden joggal, amitől Henrik, az apja annak idején megfosztotta azt. Sajnos, mint akkoriban szokás volt, a katolikus egyházzal együtt az inkvizíció is beköszöntött Angliába. Sorra gyúltak a máglyák mindazok alatt, akik nem a hivatalosan megkövetelt irány szerint gondolkodtak és cselekedtek… Ma már nehéz elhinni, de Mária vakon rohant végzetébe, mindent úgy tett, ahogyan nem kellett volna. Feleségül ment a spanyolhoz. teherbe esett tőle, majd félve attól, hogy gyermekágyban fog meghalni, Erzsébetet ismét az udvarba hozatta, hogy ott folyton vádolhassa, veszekedjen vele és egyáltalán szemmel tarthassa. Mária persze nem volt teherben, a spanyol hamarosan megunta a folytonos iszapbirkózást az angolokkal és hazament.

A két nő még mindig lavírozott egymással szemben. Mária negyvenévesen, kiégve, reménytelenül ült a trónon, mindenki utálta őt. Erzsébet huszonévesen, sugárzó fiatalsággal, másféle természettel és roppant népszerűséggel állt az udvaron kívül, de szép és hízelgő leveleket írt nővérének… Nem kétséges, csak azért, nehogy az halálra ítéltesse őt.

1558 végéig tartott ez az áldatlan állapot, amelyben Mária miatt Anglia még egy háborúba is keveredett Franciaországgal. Mária nem szült utódot, mindenki ellene fordult. Végül is beteg lett és ekkor írásban egyezett bele, hogy majd Erzsébet kövesse őt a trónon. Nem tudjuk pontosan, milyen kór végzett vele - de novemberben meghalt és Angliában sokan fellélegeztek. Most már talán másféle idők jönnek?

Mindenki előre láthatta, merre fog menni az ország Erzsébet uralkodása alatt. Nem volt titok, hogy a Mária vezette ország a vesztébe rohant volna és nemcsak a köznép, de gyakorlatilag az egész nemesség is Erzsébetet várta a trónra.

Ez nem jelenti azt, hogy már évek óta ne pletykáltak volna a huszonöt éves királylányról. A legvadabb hírek terjedtek el róla. Hol ennek, hol annak volt a szeretője, legalábbis a pletykák szerint. Többször volt terhes, nemegyszer haldoklott, sőt mások halálához is hozzájárult - hazudozták-képzelték róla.

Erzsébet egyetlen hét alatt a maga oldalára állította még azokat is, akik addig nem örvendeztek neki, vagy kifejezetten Mária pártján álltak. Bevonult Londonba, sőt felkereste a Towert is. Különös érzés lehetett ismét visszatérni a komor falak közé, ahol nem is olyan régen még hónapokon át élet és halál között lebegett. Akkor egész létezése apja másik lányától, féltestvérétől függött - de Mária és minden, amit képviselt, elmúlott, akár egy rossz álom.

Erzsébet valószínűleg természetétől volt kedves mindenkihez. Bárkinek a kedvében tudott járni akkor is, ha erre nem volt szüksége. A köznéppel is szót tudott érteni, de az egyház embereivel is. Új püspököket nevezett ki és felkarolta mindazokat, akiket Mária uralkodása alatt száműztek, vagy akiket csak mellőztek. Ha valahová vonult - ez még a koronázási menetben is megesett - nemegyszer megállította a kocsiját és szóba állt az emberekkel.

Az emberek lelkesen üdvözölték mindenhol és ezért szebbnek is látták, mint a valóságban lehetett. Persze, egy huszonöt éves nő akkor is csinos, ha előzőleg elég sokat szenvedett.

Erzsébet igyekezett összebékíteni a katolikusokat és a protestánsokat, ami nem volt könnyű feladat, teljesen nem is sikerülhetett. De csökkentek az ellentétek. A külföldi követekkel nemegyszer saját anyanyelvükön beszélt, ami érthetően boldogsággal töltötte el őket. Az ellenségei viszont ilyenkor azt terjesztették, hogy ki tudja, Erzsébet miről beszélt, csak nem kémkedik az idegen hatalmaknak?

A férfiak körülugrálták. Már csak azért is, mert királynő lett, de persze csinos fiatal nőként is arathatott volna közöttük. Kihasználta nőiességét és az ezzel járó előnyöket, de nehezményezte, ha a miniszterei azt hitték, valamit biztosan nem fog megérteni, „hiszen csak egy nő”. Ilyenkor indulatosan reagált és elmondhatjuk: a női emancipáció egyik korai előfutára volt. Mivel viszont minden arra várt, hogy majd csak férjhez megy egy okos, tehetséges és hatalmas férfihoz, hát a női nem ellenségei azt hitték, elég kivárni, míg ez bekövetkezik, attól kezdve nem kell majd ezzel a nővel „bajlódniuk”.

Sokan pályáztak a kezére, az élen az akkori spanyol császár, II. Fülöp, aki nagyon is magabiztos volt. Tömérdek hercegi, sőt királyi jelölt is puhatolózott nagykövete állal, mások rokonokat kértek fel erre a sajátos „kémkedésre". Kit szeretne Erzsébet férjül, kihez, menne szívesen?

Erzsébet viszont nem akarta elkövetni Mária hibáját. Külföldi férjet csak akkor akart volna, ha nagyon is alkalmas, az ország érdekeinek megfelelő jelölt bukkan fel a láthatáron. Svédek, franciák, Habsburgok és ki tudja még hányféle nemzetség uralkodói és leendő uralkodói jelentkeztek Londonban. Hazai arisztokraták is starthoz álltak és tudjuk, hogy az akkori londoniak fogadásokat kötöttek az urakra, akár a versenylovakra.

Így nem csoda, ha már hónapokkal a trónra lépés után Erzsébet meglepő kijelentéssel döbbentette meg az államhatalom képviselőt (akik férjhezmenetelét sürgették). Közölte, hogy mióta az eszét tudja, mindig a szűzi életről ábrándozott és erről aligha fog lemondani!

Ő, aki tizenöt évesen feltehetően szerelmes volt, most már nem akarta megégetni magát. Okosodott, vagy ennyire megváltozott a természete? Vagy csak nem látott alkalmas jelöltet - akit meg is tudna szerelni? Mert ennyire romantikus lélek volt és miközben egyes urak már párbajoztak is érte-miatta. Erzsébetben egyre erőteljesebb lett az a meggyőződés, hogy ő bizony nem megy férjhez. Mindenesetre kevesen voltak képesek megbarátkozni a gondolattal, hogy Angliának szűz királynője legyen!

Elég sokan versengtek érte később is, mert senki sem vette elég komolyan az ellenállását. De ahogyan az várható volt, az emberek - különösen a reménybeli jelöltek - ezt nem bírták elviselni és némelyek a legcsúnyább pletykákat kezdték terjeszteni a királynőről. Azt lesték, ki kap valamilyen tisztséget a királynőtől, aztán gyorsan hírbe hozták vele. Egy éve sem uralkodott még Erzsébet, amikor legényemberekkel és nős udvaroncokkal, olykor idősebb urakkal is kapcsolatba hozták. Azt emlegették, hogy X. vagy Y. minden éjjel bejár a hálószobájába. Mások a fiatal nő múltjában kutattak, és mivel nagy pénzeket helyeztek kilátásba, hát akadtak egykori inasok, szolgák, akik beszéltek. Ha Erzsébet felkarolt valakit, különösen középosztálybeli tehetséges férfit és azt hivatalokkal, netán rangokkal is megajándékozta, már azt hitték, megint valami „csúnya” ügyről van szó. A külföldi angol követek írták aztán meg, milyen vad dolgokat pletykálnak róluk, róla - de legtöbbször annyira „meredek” dolgokat hallottak, hogy azokat nem is merték Erzsébettel közölni…

Voltak, akik azt mondták, amit ők hallani akartak. Végső soron volt egy általa felemelt úr. Bizonyos Robin Dudley, akibe Erzsébet kis megszakításokkal több éven át szerelmes volt, vagy lehetett. De az is bizonyos, hogy nem engedte őt magához, közel. Ma már sejthető, hogy Erzsébet ugyan nő volt és voltak nemi vágyai is, ezek azonban benne korántsem buzogtak oly hevesen, ahogyan az átlagos emberekben akkor vagy manapság. Ráadásul félt, mert félnie kellett a pletykáktól és attól is, hogy ha valaki a szexben, a szerelemben fölébe kerekedik, akkor ő annak kiszolgáltatottja lesz. Többször ki jelentette, nem akarja, hogy elveszítsen mindent egy meggondolatlan érzelem miatt. Nem kétséges, hogy ide sorolta a szerelmet, bár nem menekült előle. Azt is mondta: ha egyszer férjhez megy, csak, mint királynő és nem, mint Erzsébet teszi azt. Vagyis - ha jól értelmezzük - Angliáért hajlandó lett volna feláldozni magát, de mint magánember, mint nő erre nem látott esélyt, sem szükségét nem érezte.

Pedig már lassan harminc felé járt!

Nem tisztünk, hogy Erzsébet politikájáról írjunk, bár nyilván az is része volt magánéletének. E vonulat eseményeit csak, mint illusztrációkat fogjuk említeni, miközben továbbra is Erzsébet személyére és lelkére összpontosítjuk figyelmünket.

Megint egy nővel kellett összetűznie. Stuart Mária, a skótok királynője rokona is volt Erzsébetnek, de nem akart vele kiegyezni és folyton ellene tett. A skót veszély akkor már jó ideje újabb és újabb háborúk kitöréséhez vezetett.

Mielőtt azt hinnénk, a diplomácia és a politikusi teendők nem fonták be Erzsébetet - jó, ha tudjuk: bizony neki is hazudnia kellett gyakorta. Nem volt az a gáncstalan női lovag, akinek sokan szerelnék őt látni. A királyok előjoga, olykor viszont egyenesen kötelessége volt az ország érdekében megszegni adott szavukat, esküvésüket, hazudni és ármánykodni. Másokat becsapni vagy éppen saját törvényeik ellen cselekedni. Erzsébet sem tehetett másként, bár tudható, hogy eleinte nem nagy kedvvel tette ezt.

Erzsébet jó úton volt ahhoz, hogy Skóciát megszerezze Angliának, de a politikai intrikák sok életbe kerültek. Néha viszolyogva, máskor meg látszólag örömmel adott parancsot ilyen machinációkra, olykor kivégzésekre is. Mesterien tudott kitérni az idegen követek felelősségre vonásához hasonlatos lerohanásai elől - míg meg nem erősödött. Addig viszont meg kellett tanulnia az ellenfeleinek, hogy Erzsébet sok téren legalább olyan ügyes, mint a férfiak. Aztán négy-öt éven belül az is kiderült, hogy Erzsébet tud fukar is lenni. Egyik oldalon két kézzel szórta a pénzt híveinek és különféle célokra - de a másik kezével olyan fukar volt és annyira nem jutalmazott még teljesen nyilvánvaló szolgálatokat sem, hogy ezzel megint régi híveket fordított maga ellen.

Erzsébet soha életében nem találkozott évtizedes ellenfelével és vetélytársával. Mária skót királynővel, aki egyben az unokahúga is volt. A két nő a távolból gyűlölte egymást, bár a jelek néha nem ezt mutatták. Erzsébet még nem volt harminc, amikor országa ismét háborúba keveredett a franciákkal, átéltek egy szörnyű járványt is. Ugyanakkor Erzsébet is megbetegedett és mivel mindenki azt hitte, őt is elkapta a járvány, megindult a látványos harc az utódlás miatt. Maga Erzsébet a láz miatt többször eszméletét vesztette, okkor Dudleyt emlegette, aki még mindig mellette volt, és akit talán tényleg szeretett. Sokan meg úgy vélték: lám, ha most meghal a királynő, akkor vége a törékeny békének, trónbitorlók és jelöltek csapnak össze, az országot pedig megtámadják a skótok és a velük szövetséges franciák - hát kell ez nekik?

Ezért is sürgették, hogy Erzsébet mindenáron menjen férjhez!

Lassan minden társadalmi osztály, rend képviselői leveleket, kérvényeket írtak neki és szintén a férjhez menéséért könyörögtek. Ez az általános összhang azonban csak még nagyobb ellenkezést ébresztett a nőben. A szent békesség kedvéért végül is Erzsébet ismét egy hazugságra ragadtatta magát - írásba adta, hogy férjhez fog menni, „amint ennek eljön az ideje”.

Lehet, akkor még ő is azt hitte, egyszer valóra válthatja ezt az ígéretet. Erősebb viszont az a gyanúnk, miszerint esze ágában sem volt teljesíteni.

A skót Máriával többször is terveztek találkozót, de valami okból az mindig meghiúsult. Egyik sem bízott a másikban. Mária házassági terveivel is aláásta volna Erzsébet hatalmát és külföldi szövetségeit, Erzsébet pedig nem egy urat lazított fel Mária ellen. Olykor kisebb „népi” lázadásokat is bizonyíthatóan Londonból pénzeltek, támogattak.

Amikor pedig Mária titkon férjhez ment egy angol (és roppant züllött) fiatalemberhez, amit Erzsébet előzőleg kereken megtiltott, a viszálykodás magvai kikeltek és szárba szökkentek. Kár, hogy történetünkben Mária skót királynőnek csak igen kevés hely juthat - mert az ő élete sok szempontból legalább olyan érdekes, de fordulatosabb volt, mint Erzsébeté. Viszont a trónon Erzsébet ült sokkal tovább és ő egy igazi uralkodó volt - míg Máriáról ezt nem lehet elmondani. Legyen elég annyi, hogy Mária körül sok szerelmi kaland, bosszú és gyilkosság zajlott le, férjei gyanús módon, olykor igen nyomorultan pusztultak el. Erzsébet óvakodott az ilyesmitől és később, amikor Mária már a hatalmában volt, hosszú és lassú pusztulásra ítélte rokonát, a skótok egykori királynőjét is. És soha nem találkozott vele személyesen, ettől valami okból irtózott.

Erzsébetnek azért voltak szimpátiái. Hol egyik, hol a másik magas rangú úr került hozzá közelebb, és az udvarban persze rögtön az ágyáról suttogtak. Pedig arra vigyázott, egyikkel se kerüljön túl bizalmas viszonyba. Ha az egyik már-már nagyon nyeregben érezte magát, vagy ezt a látszatot keltette párthívei és az udvaroncok előtt - Erzsébet tüntetően kedves volt valamelyik másik úrhoz, aki nem is tudta mire vélni ezt a bizalmaskodást és a felülről rásugárzó kegyet. Nem kellett sok idő - elég volt általában pár hét is -, hogy ilyenkor ez az úr kerüljön a pletykások szájára. Máris látni vélték őt éjjelente a királynő hálószobája körül, és persze akadtak olyanok is, akik esküdtek rá: ez a „legújabb szerető”. Képzelhetjük ezen urak általában vidéki kastélyokban élő feleségét, családját - az oda eljutó, felnagyított hírek miatt nem egy házasság alapjaiban rendült meg. De Erzsébet sem tehetett mást, ha szúz akart maradni.

És minden jel szerint ez volt az egyik fő célkitűzése!

Nyolc évvel trónra lépése után a parlamentet, az udvart és az ország egyéb intézményeit, hatalmasait még mindig az foglalkoztatta, hogy a harminchárom éves királynő még mindig nem ment férjhez. Hát mikor akar trónörököst szülni? - suttogták a kérdést. Még nyilvános parlamenti ülésen is Erzsébetnek szegezték a kérdést és azzal vádolták, hogy megszegte ígéretét. Erzsébet nagyon kikelt magából, szamaraknak és koszos birkáknak nevezte az alsóház tagjait. Ettől függetlenül tett lépéseket a házasság felé, legalábbis látszólag. Követei félig-meddig titkos tárgyalásokat folytattak Párizsban, Bécsben és Madridban élő jelöltekkel. Szóba került Medici Katalin egyik fia is, aki a francia trónt is elnyerhette.

De végül is nem sok konkrét lépés történhetett, mert tíz évvel a trónra lépés után - amikor Erzsébet már harmincöt éves volt - sem került szóba egyetlen komoly házassági ajánlat sem. Az urak tovább keringtek a királynő körül, hiszen mindegyik úgy vélte, van ő is olyan legény a gáton, mint a spanyol vagy a francia király.

Közben Erzsébet államfői érzékekről tett tanúbizonyságot - a legtöbb esetben éppen a spanyol hatalommal, mert ujjal húzni: Madridnak régóta szálka volt szemében, hogy Anglia kalózokat küld a világtengerekre, ezek pedig a spanyol kincses gályákat és kereskedelmi hajókat kopasztják meg minden lehetséges alkalommal, így aztán ők sem bántak jobban az angol hajókkal. Ezért az ellenségeskedések, parázsló viták napirenden voltak. És el kell ismernünk, Erzsébet bizony sokszor öntött olajat erre a tűzre. Gazdasági értelemben is ott ütött egyet a spanyolokon, ahol csak tudott.

Soha még uralkodó(nő) nem udvarolt hevesebben a népének, mint Erzsébet - és nem is volt nála népszerűbb. Ma már nehéz elképzelnünk, mennyire kedvelték ezt a királynőt az emberek. Bárhová ment a legegyszerűbb emberek is éljenezték, minden kényszer nélkül virágot dobáltak eléje, a kezét, a ruhája szegélyét csókolgatták és mai kifejezéssel élve „fel voltak dobva”, ha csak távolabbról is láthatták uralkodónőjüket. Különösen a londoniak rajongtak érte, akiknek többször volt alkalmuk látni őt. Erzsébet mindig mosolygott, különféle kegyeket gyakorolt, a hozzá forduló egyszerű embereket is megtisztelte látszólagos barátságával. VIII. Henrik lányától ezt nem várták volna és mindenkit nagyon kellemesen érintett a királynő lekötelező modora.

Nyaranta két hónapos utakat lett az udvar kiválasztott részével. Ilyenkor bejárta az ország egy-egy tartományát, ügyelve, hogy mindenhová eljusson, ahol legalább pár ezer ember lakott. Ha mégsem, akkor gondoskodott róla, hogy az alattvalók minél nagyobb tömegei jussanak el azokra a „gyűjtőpontokra”, ahova elment. Ez különben szokása lett, aminthogy az is, hogy mindig lóháton vagy nyitott kocsiban utazott. Ez veszélyes is lehetett a merénylők miatt. Élete vége felé hatvanhét évesen is elvonult ilyen hosszú túrákra, és amikor egyes udvaroncok panaszkodtak a kényelmetlen és hosszú utazás miatt, Erzsébet rávágta:

- Az öregek maradjanak itthon, a fiatalok pedig tartsanak velem!

Vagyis önmagát a fiatalok közé sorolta. Az öregek a fogukat szívták, de kénytelenek voltak felkászálódni a kocsikra…

A külföldi követek is elkísérték néha és bizony kénytelenek voltak hazajelenteni - amit ott nem szívesen olvastak -, hogy Erzsébet királynő olyan népszerű, mint sehol Európában egyetlen uralkodó sem. Ügyetlen szónokokat dicsért azzal, hogy „ilyen jó beszédet még sohasem hallottam”, nemes urakra mosolygott, a parasztok kedvéért is megállította kocsiját vagy a mezőn odalovagolt hozzájuk. És azok boldogok voltak, hogy megcsókolhatták a szoknyája szegélyét vagy a kesztyűs kezét.

Azt sem hagyta, hogy ahol vendégül látták, ott mértéktelenül (túl)költekezzenek. Túl drága ajándékokat sem fogadott el. Ugyanakkor Londonban rajongott a nagy (és drága) látványosságokért és bálokért, ezeket sűrűn megrendeztette. Néhány közeli emberének családi tragédiái őt is megrázták és együttérzését ki is mutatta - márpedig ezekben az esetekben nem kellett mások kegyiért versenyeznie és hazug viselkedésre sem indíthatta semmi. Erzsébet egyszerűen ilyen volt. A mások baját is megérezte - ettől függetlenül néha tudott könyörtelen is lenni.

Harminchét éves volt, amikor Medici Katalin második fiához, az akkor tizenkilenc éves herceghez akarták feleségül adni. Ez persze teljes mértékben politikai házasság lett volna, de végül is a nagypolitikai események egészen más irányba mentek el. Meg kell mondanunk. Erzsébet akkoriban már nagyon belejött a politizálásba is. Az angol uralkodóknak akkoriban még lehetett saját véleményük, irányvonaluk és hatalmuk is ahhoz, hogy irányítsák országuk politikáját. Nos, Erzsébet a világért ki nem hagyott volna egyetlen ilyen kezdeményezést sem.

Alencon francia herceg családja ellenben mindenáron meg akarta nyerni magának Erzsébetet - feleségnek! Előbb bizalmi embereit küldte el a királynőhöz, aztán amikor azok előkészítették útját, maga is követte előző szerelmes leveleit és álruhában, álnéven osont be Angliába, mi több, Londonba - mi több, a királynőhöz! Két héten át naponta több órán át együtt voltak. Sokan megesküdlek volna rá - már persze utólag, amikor kiderült a dolog -, hogy a negyvenhez, közeledő Erzsébet és a nála tizenévekkel fiatalabb francia férfiú nemegyszer ágyba is bújtak. Azok számára, akik mindvégig - mi több: mindmáig! - állították és állítják, hogy Erzsébet szűzen hall meg, ezek a vádak felértek egy szentségtöréssel. A hangulat megfordult, a parlament sem akarta most Erzsébet házasságát, hiszen olyan emberhez ment volna, akit Angliában nem kedveltek. Azzal riogatták a királynőt, hogy belehalhat a szülésbe, és akkor mi lesz Angliával? Pamfletok, gyalázkodó iratok jelentek meg róla és Alenconról, mire Erzsébet (ma már tudjuk) rosszul reagált: vérpadra küldött néhány ez ügyben korántsem ártatlan urat. Mellesleg ez volt az utolsó alkalom, hogy házasságáról hajlandó volt a parlamenttel, a tanácsosokkal, miniszterekkel beszélni. Soha többé nem hozta szóba és másoknak sem engedte meg.

Akadtak persze összeesküvők is, akik egy része magánszorgalomból fordult (volna) Erzsébet ellen, másokat a királynő néhány híve manőverezett be ál-összeesküvésekbe, hogy aztán ezzel az ürüggyel lefogjanak mindenkit, aki nem ért vele egyet. Egy ilyen provokációnak esett áldozatul Stuart Mária és számos híve is.

Az ellenfeleket aztán máglyára vetették vagy lefejezték, vagy akkoriban kedvelt angliai kivégző módszerrel élve kibelezték. Maga Mária sem úszta meg élve.

Erzsébet olykor szerelmes volt - mondták. Egész könyvtárakat írtak össze ezekről a férfiakról, akik sok tekintetben nem is nőttek fel hozzá és nem érdemelték meg őt. Erzsébet és Essex gróf esete eleinte kivételesnek látszott. Essex leszármazottja volt minden híresebb angol nemesnek, báróknak és hercegnek, rokonságban állt velük és több királyi nemzedék vére csörgedezett ereiben. Essex hol hadba szállott a királynő kedvéért, hol párbajozott és vérét ontotta érte. De egy fékezhetetlen, neurotikus, impulzív fickó volt, aki sok bajt is okozott elsősorban persze magának, Erzsébetnek, de még Angliának is. Rengeteg szeretője és törvénytelen gyermeke volt, hol titokban feleségül vett egészen magas származású hölgyeket is, hol meg eltaszította őket magától. Egyik botránya a másikat követte.

Itt megint felmerül a lehetőség, vajon Essex számos találkozásuk, együttlétük alkalmával fel tudta-e hevíteni annyira Erzsébetet, hogy bejutott az ágyába? Erre nézve egyetlen történelmi forrás nem ad biztos eligazítást. A korabeli szemtanúk és krónikások a maguk vérmérsékletének, politikai palettán elfoglalt helyüknek megfelelően állították be az ügyet. Tény, hogy Erzsébet olykor elragadóan kedves volt a férfihoz és minden hibáját, még bűnét is megbocsátotta (például Essex egyszer Portugáliába indult katonáival, hogy ezt az országot leszakítsa a spanyol birodalomról, de a helyszínre érve döbbenten vette tudomásul, hogy azok inkább a spanyolokkal tartanak, semmint az angolokkal), olykor meg nyilvánosan veszekedtek és csúnya dolgokat vágtak egymás fejéhez.

Végül is Essex a hadszíntereken nem aratott sikert, a királynő nemegyszer árulással vádolta meg. Évekig tartott ez a sajátos „viszony”, amely - ismétlem, aligha jutott el a szexuális életig. De Essex sokszor mindenre képes volt a királynőért, sokszor pedig megvetően nyilatkozott róla a háta mögött. Erzsébet ugyanígy tett, a kutya-macska barátságnak nem lehetett jó vége.

1600-ban Erzsébet börtönbe is csukatta kitartó udvarlóját. Ne feledjük, a királynő ekkor már hatvanhárom éves volt!

Végül megkegyelmezett egykori kedvencének, de megfosztotta vagyonától és jelentőségétől. Essex grófot a mérhetetlen harag - mert egykori szerelme már gyűlöletté változott, benne mindig is hullámzottak az érzelmek - egy Erzsébet-ellenes összeesküvésbe vitte. Végül úgy tűnt, alkalmas pillanatban még lázadást is szervezeti a hatalom ellen, amit persze már nem tűrhettek Londonban. Essex egy idő óta azt sem titkolta, hogy maga szeretné megkaparintani a trónt. Sokkal jobb uralkodó lenne belőle bármelyik angol királynál, mint akik az utóbbi évtizedekben ültek azon a trónon - hirdette bizalmas híveinek. Szándéka persze így sem maradt titok.

Később letartóztatták és a Towerbe vitték (ismét), de ezúttal már nem segített rajta a királynő. Igaztalanul még azzal is megvádolták, hogy Erzsébet életére tört. De ha elfelejtjük a hamis vádakat - még mindig maradt elég igazi, amiben Essex csakugyan bűnös volt. A hatvannyolc éves királynőben pedig már nem sok maradhatott az egykori szerelemből, szeretetből. Szinte semmi. Egy nagy, ámde zárt politikai pert kovácsoltak Essex ügyeiből, és vele együtt csaknem száz másik személyt is börtönbe vetettek.

A per megtörte Essexet, megalázkodott és rimánkodott bíráinak. Hol volt már az egykor fényes úr, a bárkivel szembeszálló trubadúr és kalóz, hadvezér és mulatós, pénzét két kézzel szóró, párbajokban utolérhetetlen férfiú? Az az öregasszony a királyi palotában napokig nem szólt senkihez. Őt viselte meg a legjobban mindaz, ami a gróffal történt, és amivé a gróf a per folyamán lett.

De Erzsébet nem szokott meghátrálni. Maga akarta, hogy így legyen. Essex különben végig abban reménykedett, hogy Erzsébet a végén - ha felidézi magában közös élményeiket és szerelmüket - megbocsát neki. De 1601. február végén mellesleg a kivégzést vezető személyzet is meg volt róla győződve, hogy hamarosan beállít Erzsébet futára a kegyelmi okirattal. Ezért minden előkészületet roppant lassan végeztek el… Szinte provokálták mára megkegyelmezést.

Ez azonban nem érkezett meg. Soha nem fog már kiderülni, mire gondolt az az öregasszony ott a bársonyos tapéták között. De a jelek szerint arra bizonyosan nem, hogy ismét futni hagyja azt az embert, akinek már annyiszor megbocsátott, akinek hibáit és bűneit elnézte - mi több, azok egy időben egyenesen tetszettek is neki.

Most alighanem az ijesztette meg, hogy hallotta az utcákon a lázadókat, és elmondták neki mindazt, amit Essex a múltban művelt, nemegyszer éppen az ő háta mögött. Hát többé nem akart, és nem is tudott megbocsátani.

Essex nyakára lecsapott a pallos, és véget ért egy „szerelmi” románc.

De a királynő - beszélték már soha többé nem lett olyan, amilyen azelőtt volt. Kívül és belül is változott, nem is keveset. Szerencsés alkat lévén nem hízott el, ha nem volt nagyon rossz idő, mindennap sétált vagy lovagolt. Az idő kegyesen bánt vele. Látszott rajta, hogy fiatal korában igen szép nő volt. Szellemileg is friss volt. bárkivel képes volt akár tudományos vitákat is folytatni és nem feledte sokoldalú nyelvtudását sem. Ahogy múltak az évtizedek, úgy vált egyre méltóságteljesebbé, tiszteletet parancsolóvá. Hetvenes éveiben is fehér ruhát hordott a leggyakrabban - lehet, tudat alatt ezzel is jelezni akarta környezetének és a világnak, hogy ő még szűz? Ha kellett, értett a pénzügyekhez és a hadi ügyek, a háborúk sem voltak tőle idegenek. Azért neki is volt szerepe abban, hogy a spanyol Armada, amelyet legyőzhetetlennek hittek, Anglia partjaira nem jutott el és a szigetországot nem árasztotta el az ellenség. Hatvanévesen minden reggel tornázott - ezekhez, az ürügyet némi zene és tánc szolgáltatta, de valójában ilyenkor a királynő inkább tornagyakorlatokat végzett, mintsem táncolt volna. A szervezete erős volt, szinte soha nem szedett semmiféle orvosságot vagy népi gyógyszert, amit orvosok vagy füvesemberek javallottak számára. Alig múlott ötven. amikor a vele egykorú udvaroncok kezdtek kihullnia rostán és mire elhagyta a hatvanat, hát lassan egyedül maradt ebben a korosztályban.

Essex ügye azonban biztosan nem múlott el benne nyomtalanul. Ha nem is beszélt róla senkinek, azért a viselkedéséből sejthető, hogy nagyon megviselte a dolog, és sok illúzióját elveszítette egyrészt a gróf felelőtlen viselkedése, másrészt saját hibás rendelkezései, reakciói miatt is. Amikor Erzsébet hetvenéves lett, már negyvenhét éve ült a trónon! Ez igen nagy idő volt - hosszabb, mint egy mai munkaviszony - és azt kell mondani, hogy e közel fél évszázad alatt nem hiányoztak a bukkanók, a fordulatok, uralma nemegyszer egy hajszálon függött. Még szerencse, hogy ekkor már egyetlen tanácsosának sem jutott eszébe őt mindenáron férjhez adni…

De ez volt már a vég kezdete is. Hetvenen túl Erzsébet erősen hanyatlani kezdett. Abban a korban az átlag angol nő alig a felét élte meg az ő korának, az öregasszony oly ritka volt, akár a fehér holló. Mint az idősebb emberek általában, élete vége felé ő is könnyen könnyekre fakadt, meghatódott és zokogva sírt is. Mind gyakrabban volt búskomor és ő, aki alig betegeskedett, 1603 telén komolyan megfázott. Hamar felfogta, hogy eljött a vég, amikor a betegség ágynak döntötte. Ez az állapot amúgy is szokatlan volt számára. Láza felszökött, és amikor meghalt, a kezén csak azt az egyetlen gyűrűt találták, amelyet annak idején Essex gróftól kapott. Mindig mondogatta, nem az emlék miatt hordja, hanem, csak mert olyannyira tetszik neki…