Nemere István

Királyi krimik

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-315-3

MOBI ISBN 978-963-453-316-0

TARTALOM

A Tarquinius-klán
Kelet réme
Egy őrült dinasztia
Az erős asszony
Kalandkirály eltűnése
Aranyifjúból zsarnok
Johanna körül arat a halál
Egy király két élete
A tomboló család
Iván, a beteg
A bolond műgyűjtő
A trónörökös halála és újjászületése

A Tarquinius-klán

Róma akkoriban még voltaképpen nem is volt Róma. Állt ugyan a város, de az első évtizedekben igen szegényes és védtelen településnek számított. A környéken élő latinok nemegyszer betörtek a városba, könnyű zsákmányt remélve - és a legtöbbször nem is csalódtak. Az éppen uralkodó király ilyenkor összeszedte a légiókat, és elindította az ellenség felé.

Ancus Martius volt Róma királya azokban az időkben, amikor kezdetét veszi történetünk. Mindenki meglepődött, amikor kiderült, hogy az egyszerű származású férfiúnak bizony vannak hadvezéri képességei. A leginkább talán éppen maga Ancus csodálkozott. De ha már így volt, bizony szorgosan kamatoztatta képességeit. Legyőzte a latinokat, azok szerény városait lerombolta. Már csak azért is, nehogy mostanában vagy később Róma vetélytársaivá válhassanak azon a közép-itáliai vidéken. Róma ekkoriban még nem is álmodott tengeri kikötőről, örült, ha megvethette lábát Latium tartományban.

Ancus vezette be azt a szokást is, hogy a legyőzött csoportokat - mivel városukat úgyis megsemmisítette - nem rabszolgának, hanem új lakónak, római polgárnak hurcolta el. Le is telepítette őket az Aventinus dombján. A jövevények eleinte még siratták régi lakhelyüket, de hamar belátták: rómainak lenni nem sok hátránnyal, ám számos előnnyel jár. Egy mind eresebb, népesebb városállamhoz tartoztak attól kezdve, ahol nem fenyegette őket veszély, és a király sem sanyargatta népét. Igaz, politikai jogaik akkoriban - még pár száz évig - nem voltak ezeknek a betelepítetteknek, de még nem is érezték szükségét.

A város közepén kanyargó Tiberis folyóra hidat is építettek, a túloldalra kisebb erődítmény került. Így az ellenség nem foglalhatta el a hidat észrevétlen. Mi több - már be sem törhetett a városba észrevétlen. Később aztán őröket állítottak mindenfelé, akik már a város határában, földjei szélén is figyelték a mozgásokat. Ahogyan Róma kicsivel is gazdagabb lett, úgy szaporodtak katonái és nőtt ereje is.

De Ancus király idején azért még egyáltalán nem volt az, ami később. Senki sem sejthette, milyen hatalmas és híres város, mekkora világbirodalom központja lesz pár száz évvel később.

Ancus uralkodásának idején történt, hogy egy idegen költözött Rómába. Persze ilyesmi gyakorta megesett, talán ezért sem figyelt fel senki erre a jövevényre.

Tudnunk kell, hogy Rómától nem messze akkoriban számos etruszk település volt. Az etruszkok voltak Itália őslakosai, már akkor ott éltek, amikor Latium tartománynak még neve sem volt. Etruszkok uralták azt a földet, amikor a távoli Trójában lezajlott a tízéves háború az elrabolt Szép Heléna miatt. Amikor a menekülő trójaiak hajói átjöttek a nagy tengeren és kikötöttek Latiumban, az etruszkok már sejtették, baj lesz. A következő században aztán nemegyszer voltak kénytelenek összemérni fegyvereiket az új jövevényekkel és persze azok itáliai szövetségeseivel.

De nem mindig zajlottak háborúk. Tarquini etruszk városban élt egy Lucumo nevezetű férfi, ki már ott sem számított bennszülöttnek. Görög származású lévén megtapasztalta, hogy bizony az etruszkok sem rajonganak az idegenekért. Családjával együtt aztán megunta már, hogy folyton különbséget tettek közte és az igazi etruszkok között. Lucumo sokat hallott Rómáról, ahol állítólag másféle szemlélet uralkodik. Ott nem csupán megtűrik az idegeteket, de lám, Ancus király még be is telepíti őket. Ha polgárjogot nem is kapnak, azért biztonságban élhetnek, és senki sem hányja a szemükre a származásukat, idegen voltukat.

Megbeszélte hát a feleségével, Tinaquillal - kinek véleményére sokat adott -, hogy elhagyják az etruszk várost, és Rómába költöznek. Felesége ugyan tősgyökeres etruszk nő volt, de ebben a dologban egyetértett férjével. Tanaquil okos asszony volt, aki mindenek fölé helyezte férjét, és tudta: egy okos asszony sokat segíthet abban, hogy férje is magasra jusson. Becsvágya talán még férjéét is meghaladta, pedig Lucumo sem nélkülözte ezt a fontos jellemvonást.

Így aztán az etruszk asszony és a görög földről elszármazott férfiú egy napon kocsira rakták mindenüket, és elhagyták Tarquini városát. Később azt mesélték, hogy amikor megpillantották Rómát, csodálatos esemény történt velük. Nem tudni persze, ebben mennyi volt vagy lehetett az igazság. Gyaníthatóan nem is történt meg a dolog. Ne feledjük, a korabeli emberek - és még ezer évvel később is - szívesen meséltek és hallgattak ehhez hasonló varázslatokról vagy isteni közbeavatkozásokról. Nos, amikor a legenda szerint Lucumóék már a Tiberis partjára értek és látták a folyó másik oldalán a várost, egy kiterjesztett szárnyú sas repült arrafelé. Nagyon alacsonyan jött. Akkoriban és ott a madarak viselkedése mindig is fontos dolog volt, hisz eleve vagy a levágott áldozati állatok belső részeiből, vagy a madarak spontán röptéből jósoltak a hozzáértők. Ezeket eleve madárjósoknak is hívták. A madár szelíden közeledett, hát a kocsi utasai nem ijedtek meg tőle. A sas aztán lecsapott, elragadta Lucumo fejfedőjét, majd csinált vele egy kört a levegőben, visszaszáll és ismét a férfi fejére tette azt.

Nos, mai ismereteink szerint a vadon élő madarak, különösen a ragadozó sasok ilyet nem tesznek. Kicsi rá az esély, hogy kétezer-ötszáz évvel ezelőtt - vagy bármikor korábban és később - így viselkedtek volna. Rajtakapható tehát, hogy a történet kitalálás. Nemcsak Róma történelme van tele ilyenekkel, ez általános szokás volt.

Mindenesetre a két becsvágyó ember, Tanaquil és Lucumo azonnal kedvező jelnek vette a dolgot. Tanaquil, mint általában az etruszkok, ismerte a dörgést:

-      Örülhetsz, én uram! A madarak az istenek akaratát követik és közvetítik az emberek felé. A jel arra utalt, hogy hamarosan nagyon rangos méltóságot nyersz el Rómában, én uram!

Mondani sem kell, hogy a házaspár ezek után nagy reményekkel kelt át a Tiberisen. Lucumo tanult mestersége az építészet volt, afféle pallérként előbb magának épített házat, aztán másoknál is vállalta ezt a feladatot. Nem is keresett rosszul. Hamar ráéreztek Rómára, és látták, miféle kívánalmaknak kell megfelelniük azoknak, akik itt szeretnének magasra jutni. A házukat a magukkal hozott pénzből pompásan berendezték. Hogy ne üssenek el az igazi rómaiaktól, eldöntötték, hogy Lucumo nevet változtat. A teljesen latinosan hangzó, ámde az etruszk városra is utaló Lucius Tarquinius Priscus nevet vette fel, ami akkoriban olyasmit jelentett, hogy „Az Első Lucius, Aki Tarquiniból Érkezett”.

A következő években sem feledkeztek meg az égi jelről, de legfőképpen arról nem, hogy Luciusnak itt magas méltóságra kell felkapaszkodnia. Hát bőkezű ajándékokat osztogattak a szegényeknek, amivel szavazatokat lehetett nyerni. Törleszkedtek a gazdagokhoz, és felelősségteljes emberként mutatkoztak meg a király és környezete előtt is. Lucius Priscusnak mindenkihez volt egy-egy kedves szava, nyájasan szóba állt a leginkább elesettekkel és nincstelenekkel is. Mindez persze néhány év alatt ismertté tette őt az akkor bizony még egyáltalán nem nagy Rómában.

A tehetősebbeket meghívták magukhoz, és nagy lakomát csaptak tiszteletükre. Alkalomadtán a vendégek azt is láthatták, milyen fényűzően berendezett házban él a gazda, az építőmester. Látták, hogy nem buta ember, ellenkezőleg, nagyon művelt volt. Akkoriban kevesen ismertek idegen nyelveket, és Lucius Priscus görögül is beszélt. Sokaknak segített is, nem csupán ígérte, így aztán nagyon népszerű lett egy idő után. Nem sokkal később aztán Ancus Martius király is kíváncsi lett, és egy napon magához hívatta Luciust. Megismerkedtek és sokat beszélgettek. Egyes források szerint össze is barátkoztak, mert Lucius eldöntötte: kérjen tőle bármit ez a király, ő mindent megtesz érte. Ily módon aztán beférkőzött a királyi udvarba, a király családjába is. Hamarosan már nélkülözhetetlen elintézőember lett, aki nem ismert lehetetlent. Újabb pár év után már ő volt az, aki Rómában a király után a legtöbbet tehette bármilyen ügyben. Mindenről tudott, és aki tőle kért tanácsot vagy közbenjárást, az nem bánta meg a dolgot. Elérte célját.

Tanaquil, a feleség volt a motorja, az hajtotta, űzte őt előre és felfelé a ranglétrákon. Nem mintha Luciusnak nem lett volna kedve mindehhez. Jó páros volt ez a görög-latin férfi és az etruszk nő - amibe belefogtak, azt nem adták fel, és előbb-utóbb célhoz jutottak. Néha aljasságokra is képesek voltak.

Hamarosan már minden ügyben ő mondta ki a végső szót. Ha a fiatal Róma városállamának katonai ügye támadt, háborút kellett viselni vagy békét kötni - Ancus Martius csak Luciust kérdezte. Ha egy gabonakereskedelmi ügyletről volt szó - „hívjátok Luciust!” Azt beszélték akkoriban - bár ennek írásban szinte semmi nyoma nem maradt -, hogy Lucius csak egyetlen embert nem csapott be Rómában: magát a királyt. Tudta jól ő is, a felesége is: amíg a király mellettük áll, bármit megtehetnek. Őt hát híven szolgálták, és nemegyszer a megszorult államkincstárat is Lucius segítette ki ezzel a felkiáltással:

-      Ha Rómának kell a pénzem, legyen! A hazánktól semmit sem sajnálok!

Mert akkor már évek során át mindenkivel sikerült elhitetnie, hogy Róma az ő hazája is. Egyre kevesebb szó esett Tarquini városáról, bár nevében persze viselte azt továbbra is.

Ancus király persze megöregedett, és utódok után kellett néznie. Két fia is volt, de azok - mivel egy kései házasságból származtak - bizony még eléggé gyermekek lévén, nem voltak alkalmasak a trónra. Viszont Ancus azt sem szerette volna, ha a fiai elveszítik a trónt. Ő is fontosnak tartotta Róma egységét és békéjét. Ezért nem sok habozás után úgy döntött: egy tapasztalt és megbízható gyámot nevez ki fiai mellé, ki is felnövésük idejéig igazgatja az országot.

Sokan remélték, hogy ők jutnak erre a posztra. De mindenkit megelőzött Lucius. Tanaquil majd’ minden este mondogatta neki:

-      Eljött a pillanat! Kedves uram, most, vagy soha! Ha nem te leszel a fiúk gyámja, akkor más kerül a trón közelébe, és nekünk befellegzik ebben a kellemes városban. Szedhetjük a sátorfánkat. Pedig már nem vagyunk olyan fiatalok, mint akkoron, mikor is Róma felé vettük utunkat.

Ancus Martius huszonnégy évi uralkodás után - halála esetére - Lucius Tarquiniust nevezte ki fiai gyámjának, az ország ügyeit intéző férfiúnak, ha vele valami történne. Márpedig nem sokkal ezután történt is vele valami - meghalt. Erre Kr. e. 616-ban került sor, miként azt később aztán a tudós történészek visszafelé kiszámolták. Numa Pompiliuson kívül - aki állítólag Ancus nagyapja volt - az egyetlen korai római király (a hét közül), aki természetes halállal hagyta itt ezt az árnyékvilágot. Ugyanakkor nem hiányoznak azon történészek sem, akik szerint Ancus Martius soha nem is létezett, a mondabeli uralkodók közé sorolják őt is…

De minden jel arra mutat, Ancus élt és uralkodott. Hogy hogyan ragadta el a halál, arról sokféle pletyka terjengett Rómában akkor is, később is. Van, aki szerint csakugyan egy nyavalya vitte el őt. Például lehetett az malária, akkoriban sok mocsár volt Latiumban (is), hát ez a kór nem számított ritkának. Ismét mások azonban úgy vélik, mikor már biztos volt a gyám személye, Lucius tette el láb alól a királyt. Beszélik, hogy az ágyában mit sem sejtve alvó öreg királyt egy párnával fojtotta meg. Ha így is volt, akkoriban ez nem derülhetett ki, nem voltak orvosok, és a halottakat is csak akkor vizsgálták tüzetesebben, ha fegyver okozta sebet vagy méreg általi szemmel látható elváltozásokat találtak rajtuk.

Azt is beszélték viszont, hogy Tanaquil főzött egy mérget. Rómában úgy vélték, ki etruszk, maga is varázsló: nem zárható ki, hogy Tanaquil jól ismerte a gyógyfüveket, de éppen úgy ismerhette az ártó főzeteket is. Aligha volt Ancus halála olyan természetes dolog, ha ennyit beszéltek az állítólagos gyilkosságról. Mindenképpen Lucius állhatott a dolog mögött, hisz másnak nem volt szabad bejárása a királyhoz a nappal és az éjszaka bármelyik percében. A király halálára - beszélték - valamikor éjfél és hajnal között kerülhetett sor. Lucius azzal az ürüggyel, hogy Ancus király súlyos beteg, napokat a palotában lebzselt. Még azt sem átallotta terjeszteni, hogy önfeláldozóan ápolja a királyt…

Amikor Ancus meghalt, Lucius azt mondta feleségének:

-      Eljött az idő, hogy magam legyek Róma királya!

És attól az órától fogva mindent ezért tett, titokban szervezkedett. A neki lekötelezettek vagy a lefizetettek, megvásároltak, amit sem sejtő becsapottak dolgoztak a keze alá. Gyorsan összehívatta a királyválasztó népgyűlést. Az atyák, vagyis a patríciusok is egyetértettek ezzel. Ám Ancus két fia erről mit sem tudott - az álnok gyám előzőleg nagy és hosszan tartó vadászatot szerveztetett nekik a távolabbi hegyekben. Megígérte, hogy majd ő is követi őket, de ezt persze nem tartotta meg. Lucius és Tanaquil mindennap, minden este, sőt éjjel is barátaikat, ismerőseiket járták. Akikkel az elmúlt években jót tett, akik most mind lekötelezettjei voltak, azok már tudták a dolgukat. Tanaquil még a befolyásos polgárok asszonyait is megdolgozta. A sajátos „választási kampány” aztán meghozta eredményét. A királyválasztó népgyűlésen szót kért, és remek beszédet vágott le. Hátrányát - hogy nem itt született, lényegében idegen - történelmi példákkal segítette: hisz valóban voltak már idegen királyai a városnak. Mesteri beszéd volt ez, minden oldalról megtámogatta… saját jelöltségét. Megfogadta, hogy követi az elhunyt jó király utasításait, olyan jó uralkodó lesz, mint ő volt. A végén csengő hangon kiáltotta:

-      Mit szóltok hát? Legyek-e Róma királya?

A háttérben Tanaquil „beintett”, megadta a jelt. Minden hívük zúgva éljenzett és igenelt. Így történt, hogy a „jöttmentet”, aki oly sokak bizalmába férkőzött, Róma királyának választották.

Ez volt a klán történetének első fejezete. Lucius megszerezte a hatalmat, feleségének pedig igaza lett. Akár igaz a történet a kalapot elragadó sasról, akár nem - Rómában, és csak ott, csak akkor, csak olyan körülmények között győzhetett egy idegen. A rómaiak még nem tudták, mit vállaltak magukra, amikor királyukká kiáltották ki Lucius Tarquiniust.

Királyként is demagóg maradt. Tudta, miféle szórakozás kell a köznépnek - elég, ha azt mondjuk, ő építette a Circus Maximust? Itt rengeteg látványosság zajlott minden héten, ez eléggé lefoglalta a népet, és az egyszerű embereket jól hangolta az új király felé. Bár voltak kétségtelenül hasznos intézkedései: ingyen telkeket osztott, lakásokhoz juttatott sokakat, olykor ingyen gabonával is kedveskedett a római plebsnek, nehogy éhen haljanak. Közben azonban a környéken élő szabinokat nem hatotta meg az ő királyi jósága népe iránt, és több háborút is indítottak Róma ellen. Tarquinius sok háborút vívott a latinokkal, szabinokkal és bárkivel, aki Róma ellen fenekedett. Ezek a helyi háborúk váltakozó sikerrel zajlottak.

Még az etruszkokkal is háborúba keveredett, és itt nagy győzelmet aratott, elfoglalt területeiket Rómához csatolta. Az új király újjászervezte a lovasságot, amely mindig is az egyik döntő hadseregcsoportot jelentette a rómaiaknál.

Tarquinius - ahogyan ma mondanánk - tudatosan építgette az „image”-ét, és ehhez hozzátartozott a dicsőhadvezér képe is. Minden győzelme után a hadifoglyokat és a zsákmányt nagy felvonuláson mutatta be a rómaiaknak - ami aztán része lett a mindenkori győzők diadalmenetének. Bár felesége révén nagyon közel álltak hozzá az etruszkok, azért őket sem kímélte. Annyiszor verte el őket, hogy azok végül békét kértek Rómától.

Azt a taktikát követte, hogy mind távolabb szorította a szabinokat is, hogy azok végül már többnapi járóföldre éltek csak a várostól. Végső soron, aki nem akart római lenni Latium tartományban, az elvándorolhatott, de minden földi javát ott kellett hagynia.

A következő években béke uralkodott Rómában. Tanaquil négy gyermeket - két fiút és két lányt - szült urának. A kastélyban egy rabszolgagyereket, Servius Tulliust is a sajátjaikkal neveltek, mert a kisgyermek körül állítólag isteni eredetére utaló csodák történtek.

Ám ezenközben meg ne feledkezzünk Ancus király két fiáról! Ahogyan már Tarquinius is hajlamos volt megfeledkezni létezésükről. Ismeretes, hogy a királyválasztás idején a ravasz görög milyen csellel távolította el őket a városból. De hiába múltak az évek és évtizedek, amazok csak léteztek. Száműzetésben éltek Rómától távol, de soha nem mondtak le apjuk örökéről. Amikor Tarquinius már harmincnyolc éve volt trónon, az Ancus fivérek - maguk sem éppen fiatalok már-végleg elszánták magukat a visszatérésre. Annál is inkább, mert közben kiderült: Servius elvette a király egyik lányát, a veje és fontos tanácsadója lett. Pontosan úgy, ahogyan Tarquinius valaha az ő apjuknak. Sejthették tehát, hogy vagy Tarquinius egyik fia, vagy éppenséggel ez a vej lesz a következő király, őket pedig - majd’ négy évtizeddel később - ismét kisemmizik!

De mivel múlott az idő, nem várhattak tovább. És mivel nem volt vagyonuk, hogy zsoldosokat fogadjanak fel, úgy döntöttek, csak egy vagy két embert fizetnek meg, de azt jól. Bérgyilkosokat kerestek és találtak, akik majd elteszik láb alól a királyt.

Annyi pénzt ajánlottak két pásztornak, hogy azok nem utasíthatták vissza az ajánlatot. Azok megjátszották, hogy peres ügy támadt közöttük, bementek hát a királyhoz, tegyen közöttük igazságot. Akkoriban ez Rómában és másutt is teljesen napirenden lévő dolognak számított, hisz a királyok egyben bírák voltak. Amikor aztán bejutottak az udvarba és a király elé kerültek, egyikük nagy pásztorbotjával váratlanul akkora csapást mért a király fejére, hogy még az a karvastagságú bot is eltörött…

Akkora felfordulás támadt, hogy eleinte senki sem tudta, mit tegyen. Csak a két gyilkos nem vesztette el a fejét, hisz tudták, mi következik. Kijutottak a palotából, és futásnak eredtek. Persze nem jutottak messzire, a testőrök utolérték és élve elfogták őket. Tanaquil odarohant és látta, mi a baj. Nem vesztette el a fejét. Lehet, hogy álmatlan éjszakákon erre is felkészült? Gyorsan lezáratta a palota kapuit, és megakadályozta, hogy a hír kijusson a városba! Ezt tartotta a legfontosabbnak, és a maga szempontjából igaza is volt. Hívatta Servius Tulliust, a vejt és tanácsadót. Közben a király meghalt.

Az asszony megőrizte hidegvérét. A pásztorok kivallották, hogy az egykori Ancus király fiai bérelték fel őket. Ha a tömeg megtudja, vége a királynak, azonnal összeülnek, és új királyt választanak. Tanaquil már nem egyik vagy másik fiát, hanem a rabszolgaivadékot akarta a trónra ültetni. Kétségtelenül ő volt a legértelmesebb mindnyájuk között. Az asszony gyorsan elmondta vejének, mi a helyzet. Ancus fiai már itt lehetnek a városban, és ha szabad királyválasztásra kerül sor, akkor azok kerülnek nyeregbe, és nekik végük.

A huszadik századi diktatúrák ezt a mintát követték nem egy esetben. Tanaquil a palota egyik ablakából beszédet mondott a népnek. Azt állította, a király csak elájult a fejére mért ütéstől, de amúgy semmi baja, pár nap múlva felépül. Aztán Serviust nevezte ki „ideiglenes uralkodónak", „amíg a király beteg”. Servius egy szobába záratta a király holttestét, Tanaquil is vigyázott, ne szivárogjon ki a hír. Servius aztán bejárta Rómát, királyi kísérettel és jelvényekkel, bíborpalásttal. Megnyugtatta a rómaiakat. Nem élnek fejetlenül, minden ügyet kezében tart az, akit a király legfőbb tanácsadójának tartott. Három napig tette ezt, és ezalatt mindenki megszokta a gondolatot, hogy Servius uralkodik, aki gondolkodását tekintve maga is tökéletes Tarquiniusszá lett. Servius beszélt az összes befolyásos személlyel, és rávette, tartsa őt királynak akkor is, ha apósával „valami történne”. És amikor ezen is túl voltak, kihirdették, hogy Tarquinius Priscus fej sebe mégis végzetesnek bizonyult, és a király meghalt. Ancus fiai addigra elmenekültek - meghallván, hogy a bérgyilkosok kiadták nevüket. Többé nem jöttek Rómának még a közelébe sem. Servius pedig egyszerűen nem kérdezte meg a népet, és nem rendezett királyválasztást. Egyszerűen ült a trónon, és mindent úgy tett, mintha ő lenne a legitim király. És a nép egy idő után ezt is elfogadta. Aztán amikor újabb háború tört ki az etruszkokkal, ő vezette a hadakat, alaposan el is verték az ellent, és még kevésbé kérdezte bárki is: ugyan ki választotta meg Servius Tulliust Róma királyának?

Közben elég későn vette észre, hogy Tarquinius két fia - jóval fiatalabbak voltak nála - már felnőtt. Lehet, ezek is szembeszállnak majd vele egy napon, bérgyilkosokat küldenek rá, mint Ancus fiai az apósára? Két lányát a két Tarquinius fiúhoz adta feleségül, és azt hitte, most már minden rendben lesz.

Nagyot tévedett. A két fiú és a két lány közül az egyik vad, heves, uralkodásra vágyó, a másik szelíd, tutyimutyi volt. De fordítva kerültek össze: a vad ifjabb Lucius Tarquinius felesége lett Servius szelíd lánya, és a szelíd Arruns Tarquinius felesége a vad és uralomra vágyó Tullia. Egyik házasság sem sikerült, a két pár torzsalkodott szüntelenül. De közben a két „vad”, Tullia és Lucius egymásba szerettek. A sógorság nem volt akadály. Megismétlődött a történelem a klánon belül: ismét volt egy mindenre elszánt asszony és egy férj, és ez az asszony is királyt akart csinálni a férjéből! A „fiatalok” hamarosan szövetséget kötöttek, aztán eldöntötték: mivel az istenek előtt kötött házasságokat nem lehet felbontani, csak a halál választhatja el őket a társaiktól. A méreg mellett döntöttek.

Elsőnek a szelídebb nőtestvér, Lucius felesége hunyt el egy ismeretlen betegségben. Ez nem volt ritkaság akkoriban. Az sem tűnt fel, hogy hamarosan követte őt a halálba a heves Tullia férje, a szelíd Arruns Tarquinius is. Tullia és Lucius előtt nem volt akadály, most már csak egymásért és a hatalomért élhettek. Tullia a saját apját szánta a következő áldozatnak, hisz csak így juttathatta férjének a római trónt. A két özvegy nemsokára egybekelt, és Servius Tullius még mindig nem sejtette a veszélyt, pedig a gyilok már ott lapult saját királyi házának falai között.

Lucius titokban egyezkedni kezdett a szenátorokkal és más gazdag és befolyásos emberekkel. Ha a népet az apósa már maga mellé állította, akkor másokat kell megnyernie, gondolta. Ajándékokat adott és még többet ígért… Pontosan azt tette, amit egykor Tarquinius Priscus, és ő is sikerrel járt.

Aztán egy napon egyszerűen bevonult a római Curia épületébe, behívatta a szenátorokat és patríciusokat, majd bíborpalástban helyet foglalt a trónon, és egyszerűen közölte az urakkal: ő Róma igazi királya, nem pedig az a rabszolgaivadék Servius Tullius!

Rohant persze Servius is a palotába, hogy ellenakcióba kezdjen. De öreg volt és erőtlen. Az urak nem mertek vagy nem akartak közbelépni, Lucius pedig - folyton hangoztatva, hogy ő az igazi Tarquinius, ki nem rabszolgák leszármazottja! - egyszerűen megragadta az öreg király palástját, kihurcolta Serviust a palota lépcsőjére, és onnan lelökte a gyenge öreget. Ezzel megnyerte a különös vetélkedést. Az urak azonnal behódoltak neki.

Servius közben véresen feltápászkodott, és megtépett ruhában, gyalog indult haza. Lucius odabent éppen felpróbálta a királyi jelvényeket, és már szinte senki sem ellenezte, hogy voltaképpen ő a király. De szaladó szolgák hozták a hírt, hogy Servius túlélte a lépcsőkalandot, és most megy hazafelé. Lucius gyorsan pénzt nyomott néhány mindenre kész alak kezébe, azok Servius nyomába eredtek, és pár utcával odébb elkapták az öreget. Néhány jól irányzott kardszúrással végeztek a „rabszolgaivadékkal”, aki egy órával korábban még Róma mindenható császára volt.

Tullia is értesült a gyilkosságról. Servius neki az apja volt, de ugyanúgy gyűlölte, mint Lucius. Hallván a történteket, kocsira pattant, és rohant a helyszínre. Azt hitte, apja még él, és kész volt megölni őt. Dühös lett, mert későn érkezett. Látva a halottat, dühében többször áthajtott rajta a kocsijával. A római nép később azt az utat Bűnös útnak nevezte el, és babonás félelemmel kerülgették azt a helyet, ahol a legendák szerint elvérzett az öreg, szeretett király.

Lucius Tarquinius a jelek szerint elérte a célját. Elég volt eltenni láb alól egyetlen embert, az apósát, hogy elérje élete nagy álmát, Róma trónját.

Nem véletlen, hogy hamarosan Superbus lett közkeletű mellékneve. Kemény és kegyetlen, gőgös és ellentmondást nem tűrő zsarnok módjára kaparintotta meg a hatalmat, és úgy is uralkodott. Aki csak más véleményt, mert nyilvánítani, mint ő, azt kivégeztette. És ilyenkor az sem számított, hogy az illető szenátor volt vagy bármilyen más előkelő családfeje, netán tisztségviselője a városállamnak. Nem törődött a néppel, csak az volt a fontos, nehogy fellázadjanak. Sok testőrrel járt, besúgókkal figyeltette az esetleges ellene szövetkezőket. Ő találta ki a felségsértési pereket is. Hamis tanúkat is állított, hogy „igazolják”: ez vagy az a polgár megsértette a királyt, az államot, ezért őt kivégzésre ítélte, vagyonát pedig elkoboztatta. Sok család lett akkor földönfutó Rómában. A szenátorok gyakorta estek áldozatul. Újakat pedig nem nevezett ki, így mind kevesebben léteztek abban az intézményben, amely így erejét vesztette, és éppen ez volt Tarquinius Superbus célja. Hamarosan minden államügyet egyedül intézett, csak tőle függött még az is, kinek üzennek hadat, vagy kivel és milyen feltételekkel kötnek békét.

A Tarquiniusok következő nemzedéke sem volt jobb. Superbusnak három fia volt, a legidősebb, Sextus hasonlított rá leginkább. Éppen olyan kegyetlen és ravasz volt. Amikor a latinok egyik jól megerősített városa, Gabii ellen sikertelenül hadakozott Superbus, majd kénytelen volt véres fejjel visszavonulni hadaival a város alól, ez a Sextus egy este felkereste apját, és négyszemközt igen ügyes tervet főztek ki. Aztán napokkal később Sextus egyetlen szál karddal oldalán, lóháton beállított Gabiiba. Közölte a döbbent latinokkal, hogy Rómában lám, már a zsarnok fia sem érzi magát biztonságban, el kellett menekülnie kegyetlen apja elől. Az ellenségnél nagyobb biztonságban érzi magát, mint otthon!

Hízelgett is nekik, dicsérte ellenállásukat, és célzásokat tett rá: ő majd segít megvédeni a várost, hisz ismeri apja terveit és lehetőségeit. Így aztán befogadták az állítólagos „száműzöttet”. Néhány hónap alatt elnyerte bizalmukat, jó hadvezérnek bizonyult, később új háborúra ösztönözte a gabiiakat. Kisebb csapatokkal, el is indult ellenük. Mindig győzött, a rómaiak elfutottak, zsákmányt hagytak hátra. Azt nem tudhatták, hogy Sextus apjával titokban egyeztetett, és ezek csak álgyőzelmek voltak. Így aztán Gabii lakói egy év múlva már teljesen megbíztak Sextus Tarquiniusban.

A zsákmányból Sextus soha nem tartott meg semmit, azt felajánlotta a városnak. Nem csoda, ha népszerűsége egyre nőtt, végül már rábízták a seregük vezérletét is. Akkor is hittek neki, amikor sorra bevádolta a gabii szenátusban azokat a tehetős embereket, akik szerinte a város romlására törnek, vagy éppenséggel a gonosz római Superbus hívei. És hittek neki, hiszen ki tudná jobban, ki kémkedik a rómaiaknak, vagy kit vesztegetett meg Superbus, ha nem annak saját fia? Akinek biztosan vannak hírei Rómából is… Fél év sem telt bele, és Sextus ravasz módon romlásba döntötte a várost, senki sem bízott senkiben, mindenki gyanakodva figyelte a többieket, csak éppen Sextusban nem kételkedett senki. Közben elhintette: nincs már veszély, Superbus lemondott Gabii meghódításáról, a hadsereget feloszlatták. És ekkor Sextus üzent apjának: jöjjön seregével, Gabii a lábához hullik!

Így is lett. Már nem volt védője a szétzilált városnak, így az egyetlen kardcsapás nélkül esett a két Tarquinius kezébe…

Egy unokaöccsük, Junius Brutus lett a Tarquiniusok végzete. A végső harcot Sextus robbantotta ki, amikor megerőszakolt egy köztiszteletben álló asszonyt. Ez annyira felháborította a római polgárokat, hogy Brutusnak már nem volt nehéz dolga. Megesküdött, hogy addig nem nyugszik, míg csak egyetlen Tarquinius is lesz Róma területén! Ez nyílt hadüzenet volt, de a lakosság Brutus és társai mellé állt. Jelszava az volt: Sextus csak egy asszonyt, ámde apja, Superbus Tarquinius egész Rómát becstelenítette meg. Legyen hát végük, és velük együtt pusztuljon a királyság intézménye is!

Így történt. Superbus szerencséjére éppen nem tartózkodott Rómában. Tullia rabszolganőnek öltözve a városi szennycsatornában menekült ki a városból, amikor a tömeg megostromolta a királyi palotát. Amikor Superbus a távolban meghallotta, mi történt, kis testőrcsapatával visszamerészkedett Rómába. De a tömeg nem nyitott neki kaput, így minden gazdagsága, vagyona a falakon belül maradt. A Tarquinius család szétszaladt a szélrózsa minden irányába. Sextus volt oly ostoba és önhitt, hogy ismét Gabiiba ment. Talán azt hitte, megismételheti a múltkori cselt? De Gabii lakosai már nem hittek neki, és megölették. Superbus és fiai oly messzire futottak, hogy Rómában többé nem is hallottak róluk.