Gárdonyi Géza

A bor

(Falusi történet 3 felvonásban)

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-286-6

MOBI ISBN 978-963-453-287-3

Tartalom

ELSŐ FELVONÁS
MÁSODIK FELVONÁS
HARMADIK FELVONÁS

SZEMÉLYEK:

Baracs Imre
Baracs Matyi, Imrének az öcscse
Jancsi, Imrének a kisfia
Baracsné Szunyog Juli, Imrének a felesége
Özv. Szunyogné, Julinak az anyja
Szunyog Rozi, Julinak az unokahuga
Pákozdi Mihály, Julinak a nagybátyja
Eszter, özvegyasszony, Baracsék szomszédja
Göre Gábor, biró
Göre Gáborné
Durbints Pál, esküdt
Kátsa, Bige, Tepsi, cigányok
Ceglédi Pál, kovács és állatorvos
Zsuzsi, Eszternek a cselédje
Egy fiú
Kocsis
Kisbiró
Nép, főképpen asszonyok és gyermekek.

Történik két faluban:
az első és második felvonás Lepénden,
a harmadik felvonás a szomszéd faluban.
Idő: nyár utólja.

Először játszották Budapesten a Nemzeti Színházban 1901 március 29-én ezzel a szereposztással:

Baracs: Gyenes László

Baracsné: Cs. Alszegi Irma

Mihály: Gabányi Arpád

Szunyogné: Györgyné

Rozi: Ligeti Juliska

Baracs Matyi: Rózsahegyi Kálmán

Göre Gábor: Ujházi Ede

Durbints: Vizvári Gyula

Eszter: K. Gerő Lina

Göréné: Vizváriné

Ceglédi: Latabár

Kátsa: Zilahi Gyula

Kisbíró: Paulay Ede

FIGYELMEZTETŐ

A szónak is csak annyiban van értéke, amennyiben az is cselekvés.
Tehát szóból kell a legkevesebb.

ELSŐ FELVONÁS

(Parasztudvar. Az udvar közepén eperfa. Eperfa alatt ócska kis asztal s mellette két szalma-szék. Az udvar hátterében disznóól áll, amelynek a felső része baromfiketrec. Az udvar balszögletén gémes kút. A háttérben utcai kerítés, nagykapu és kiskapu. A kerítésen túl utca és a falu túlsó házsora. Alföldi táj. Az udvar jobboldalán náddal födött ház. A ház közepén a pitarajtó. A ház udvar felőli oldalán három kis parasztablak. Az eresz alatt az előtérben szalmadikó. Az udvar és a ház tiszta. Balfelől a szomszéd telekből látszik egy rész: hordódongákból összeállított régi kerítés, amelyet középen bodzabokor szakít meg. A kerítésen belől az is olyan ház, mint a jobboldali.)

CEGLÉDI, ESZTER, JULI, JANCSI, SZUNYOGNÉ, ROZI, később EGY FIÚ.

(A bal udvaron: Ceglédi Eszterrel. Harmincöt éves, körszakálas ember, szennyes kovácsruhában, de bőrkötény nélkül. Keze nagy és kormos. Jobbkezében bot és harapófogó. Mindig virzsiniát szí. - Eszter csinosan öltözött fiatal menyecske. A fején fekete seyemkendő.)

(A jobb udvaron vagyis a szinen: Juli szintén fiatal asszony fakó indigókék szoknyában. A lábán fekete bőrpapucs. A fején hátrakötött veres vagy sárga, vagy baboskék kendő. Szóval: dologi ruha. Jancsi hatéves gyermek, mezitláb, ingben és térdig érő gatyában. Az ing mellén fekete szeder foltjai. A fején szalmakalap. - Szunyogné öregasszony, szintén dologhoz való vasalatlan ruhában. A fején hátrakötött fekete kendő, amely alól ősz haja kilátszik. Az egész első fölvonás alatt a konyhában foglalatoskodik: dagaszt és süt. A konyhából ki-kifordul az udvarra. - Rozi tizenhat éves jérce-leány, rövid dologi ruhában, mezitláb vagy papucsban. Meszel. Később ő is a házban dolgozik.)

CEGLÉDI: Hát a tehénnek nincs baja lelköm, effelől alhatik. Nem rontotta ezt mög sönki, csak éppen, hogy möghült. Marhába is csakúgy beleesik a köhögés, mint az embörbe, csakúgy möggyógyul, mint az embör. Csak arra vigyázzon lelköm, hogy poros ne lögyön a jászol, vagy hogy poros takarmányt ne adjanak neki. Nno! Hát húsz krajcárt fizet lelköm. (A tenyerét tartja.)

JULI (Jancsinak a ruhájáról veri a port; a kalapját igazítja, aztán kézen fogja, és amint Ceglédi megindul Eszterrel a kapu felé, a maga udvarán kiséri őket.)

ESZTER: (Fizet.) Igaz, hogy házasodik?

CEGLÉDI: Én? Ki beszél ilyen bolondokat?

ESZTER: Hallottam valahol.

CEGLÉDI: Hiszen házasodni házasodok én már tíz esztendeje, csak még mönyasszony nincsen.

ESZTER: Hát nincs elég lány a faluba?

CEGLÉDI: Kúdusok! Kúdus-tarisznyát akaszszak-e az én pízös-tarisznyám mellé? A bibliába is av van, hogy a sovány tehenet nem jó a kövérhő ereszteni. De mit házasít éngöm Eszter asszony, hiszen maga is csakúgy páratlankodik a világba, mint én. (Hizelgőn.) Hogy nincs szöme ezöknek az idevaló legényöknek!

ESZTER: Vóna azoknak, de én nem akarok. Ma jött ki a törvény, hogy az uram rám hagyta mindönit.

CEGLÉDI: Mind az ötven hódat? (Érdeklődő szemmel várja a feleletet.)

ESZTER: Mind bizony.

CEGLÉDI: Hiszen maga akkor gazdag asszony!

Egy fiú jön futva az utcán.

ESZTER: (Az ujjával pattintva.) Nem cserélök a papnéval se!

A FIÚ: (A keritésbe fogódzik. Ceglédihez.) Majszter úr, tessen már gyünni!

CEGLÉDI: (Esztert tetszéssel végignézi. Magában.) Kár, hogy paraszt.

ESZTER: Mit mond?

JULI: (A fiát kézen vezeti.) Tessön hozzánk is benézni, majszter úr!

A FIÚ: Édös apám nagyon kéllódik!

CEGLÉDI: (Eszterhez.) Mégis jó, hogy elhítt lelköm. Annak a tehénnek a köhögésébe van valami reszelős. Egypár nap múlva mögen idenézök.

A FIÚ: (Türelmetlenségében ugrál.) Mán két foga fáj. Nem bíri.

CEGLÉDI: Csak erigy haza. Mondd, hogy már mögyök. Nálam a fogó is.

A FIÚ: (El.)

ESZTER: Akkor mégiscsak eladom.

CEGLÉDI: Ne adja el, világért se adja el. Kár lönne. Hónap eljövök és mégeccör mögvizsgálom. Isten áldja mög! (Julihoz belép a kiskapun.) Tán itt is a tehén beteg?

ESZTER: (A keritésre támaszkodva néz a szomszédba és hallgatja a beszélgetést.)

JULI: A fiamnak fáj a torkocskája.

CEGLÉDI: (Jancsi állát érintve.) A torkod fáj? Lássuk no: mutasd a nyelvedet. (Csak állva vet a fiú nyelvére egy pillantást.) Csakugyan a torka fáj. Neköm nem szabad embört orvosolnom. (Időnkint Eszterre néz.)

JULI: Az orvos messze lakik. Tögye mög majszter uram!

CEGLÉDI: Ez nem az én dógom.

JULI: Segítsön rajtunk, az Isten áldja mög. Hiszen ha azt a nagy marhát meg tudja gyógyítani, az ilyen kicsi fiú...

CEGLÉDI: Jó, jó: hát hozasson timsót a bótbul és annak a levével gurgulázzák a torkát. Húsz krajcárt fizet lelköm.

JULI: Ezt már próbáltuk majszter úr, de a fiam nem tud gurgulázni. Lenyeli.

CEGLÉDI: Nem tud? Hát akkor vörös bort köll neki adni. Azt korgyogtassa vele mindön fertály-órába, de csak egy kanállal. (A tenyerét tartja.) Harminc krajcár.

JULI: (A zsebéből kendőt von ki s annak csücskéből pénzt oldoz elő.) Ezér a kis fiú ér, majszter úr! Hiszen, ha egy akkora állatot húsz krajcárért gyógyít, hogy kérhet ezér a kis gyermökér harmincat!

CEGLÉDI: No nézd, még drágálja! Hát ha az orvoshó vinné! Az asztán nem húsz krajcár, se nem harminc, hanem egy forint; meg a recef, az is egy forint; a baj meg baj marad sokáig, hogy mentül tovább adózzanak rajta.

JULI: Itt van no. Ne haraguggyon. Nem nagy a baj, úgy-e lelköm majszter úr?

CEGLÉDI: Ma még nem. De csak fogadja mög a tanácsomat, elmúlik. (Eszterhez.) Az a tehén sehogyse tetszik neköm! Mentől tovább gondókodok rajta, antul nagyobbnak látom a baját. Mert annak a baja alighanem az, amit orvosi nyelven úgy hínak: szekkerhetz tenstikor után oh foszfor parafineráde.

ESZTER: Jézus Mária! Eladom a mészárosnak.

CEGLÉDI: Ne adja el. Most még jókor van. Elejét állhatjuk. Este mögen idenézök és mégögyször mögvizsgálom. Isten velök.

JULI: Majszter úr!

CEGLÉDI: No.

JULI: Ha az urammal találkozik, ne szóljon ám neki sömmit.

CEGLÉDI: Jó, jó.

JULI: A széltül is félti ezt a gyerököt.

CEGLÉDI: Jól van, jól. Isten velök. (El.)

SZUNYOGNÉ: Mért nem mondtad neki, hogy nincs vörös borunk?

JULI: Dehonnem, hogy egy hatossal mögen többet kérjön. (Jancsihoz.) Fáj-e még a torkod, édös kis madaram?

JANCSI: Csak mikor nyelök.

JULI: Ha apád kérdözi: mi bajod? mög ne mondd neki! Azt mondd, hogy álmos vagy. (Szunyognéhoz.) Honnan szörözzek vörös bort?

ESZTER: Még most se iszik az urad?[1]

JULI: (Félvállról.) Az én uram? Még ha pisztolyt tartanál a mellinek, akkor se inna.

ESZTER: Hogyan löhet az, hogy ez az egy ember nem szereti a bort.

JULI: Nem szereti? Majd möghal érte annyira szereti.

ESZTER: És mégse iszik?

JULI: Nem tudnál vele lenyeletni egy csöppet se.

ESZTER: Ez boszorkányság!

SZUNYOGNÉ: Nem Mádiné rontotta-e mög ezt a gyerököt?

JULI: Má mé rontotta vóna!

ESZTER: Nem keresi azt a boszorkány, lelköm; csak ront, hogy rontson. Láttam én tegnap is, hogy itt hajladozott a kertünk alatt.

JULI: Ej, te mindig kitanálsz valamit. Neköm is fájt a torkom sokszor mikor kicsi vótam.

SZUNYOGNÉ: Te mégis mingyán mögijedsz.

JULI: Hát hogyisne: ha ez a gyerök beteg, mindnyájan betegök vagyunk.

Gyermekek futnak el az utcán balról jobbra.

ROZI: Mi az, gyerökök?

EGY FIÚ: Valami rabot hoztak a községházára.

Baracs jön.

BARACS: (Balról jön. Harminc éves, szakáltalan, komoly ember. A nyaka rövid. Az arca piros. Gutaütésre predesztinált alak. A bajusza barna és lehajló. Keze nagy és barna. A vállán kaszát hoz. Öltözete: kendervászonból készült durva ing és gatya; fakó lajbi, viseltes szűr, kopott lóbőrcsizma. A szűr félig a vállán van, félig a kaszanyelén. A derekán madzagon lógó szaruban fenkő s a kő mellett dohányzacskó. Szinehagyott kalapja mellett makrapipa. A vállán könnyü tarisznya. Kissé fáradtan ballag. A beszéde komoly s nyugodt).

BARACS: (Belép.) Aggyisten! (Rozihoz.) No möggyüttetök?

JANCSI: (Az apjához fut; megfogja hol az egyik kezét, hol a másikat, szóval a beszélgetések alatt körülötte söndörög.)

ROZI: Itt vagyunk.

BARACS: Anyó is?

ROZI: Ő is!

BARACS: Mihály bácsi is?

ROZI: Ő majd csak hónap jön a búcsúsokkal. Hoztunk kalácsot is mög ürücombot.

BARACS: Köszönjük, lelköm. Nőttél mióta nem láttalak.

ROZI: Nőttem hát, mer székön állok.

JULI: (E beszélgetés alatt annélkül, hogy megcsókolná az urát, leszedi róla a szűrt, meg elveszi a kaszát. Szerelmesen néz rá.) Hamar végzött kend. De jó, hogy möggyütt. Nem került időm, hogy az adót elvihettem vóna; pedig ma be köll fizetni.

BARACS: Az adót?

JULI: Azt ám.

BARACS: Ma?

JULI: Ma az utolsó nap.

BARACS: Hát mér nem gondótál vele? Nem jó így elhúzni.

JULI: Mindönki ma fizet.

BARACS: (Engesztelőn.) Jó, jó, hiszen te jobban tudod.

JULI: (Parancsoló hangon.) Hát csak kapjon magára kend valami tiszta gúnyát, oszt ballagjon el. A pénzt már beletöttem a lajbi zsebébe. Vigyázzon kend, mert csupa korona meg rézpéz!

BARACS: (Jancsihoz.) No gyerök. Most vöttem ám el a rókátúl jó könyeret. Elszaladt vóna vele, ha mög nem kapom a farkát. (Kivesz a tarisznyából egy darab kenyeret.) Mi bajod?

JULI: (A gyermeket elforditva.) Álmos a lelköm. Annyit szaladgált ma, hogy nem is csoda. (Rozinak átadja a szűrt meg a kaszát.) Akaszd be csak lelköm! (Folytatólag Baracsnak.) Aztán hozhatna kend neköm egy pohár vörös bort. Talán van a korcsmába.

BARACS: Bort?

JULI: Édösanyámnak a gyomra fáj.

BARACS: Hozhatok. Nem tudom ugyan, hogy tart-e a korcsmáros? Az én időmbe nem tartott. (A konyhaajtó előtt.) Jónapot édösanyánk. Isten hozta kentöket. (Jancsit kézen vezetve, belép.)

ESZTER: (Rozihoz.) Jó lönne annak a gyeröknek a torkát kővel mögkerekíteni. Csak körösztöt köll rá vetni lelköm baltafokkal, aztán azt mondani: "Főd anyám torkom fáj." Akkor rá köll ütni baltafokkal a fődre, aztán meg körülkerekíteni kővel.

ROZI: Néköm is így gyógyították egyször.

JULI: (Baracshoz beszél.) Mindegy: hozzon kend akárhonnan. Csak egy pohárra valót. Ha máshonnan nem, a bíró sógortúl.

BARACS: (Jancsit az ölében hozva kilép.) Hát gyere, feküdj le báránykám, feküdj ha álmos vagy. Hova akarsz: a szobába? az eresz alá? vagy a ház tetejére?

JANCSI: A szép szűrre. A szép tulipánra.

BARACS: (Julihoz.) Hozd ki szivem az új szűrömet!

JULI: Hogyisne. Feküdjön az avétton. (Bemegy.)

BARACS: De ha azon van kedve. Ugyan ne rontsd el a kedvit. (Bemegy.)

Gyermekek jobbról balfelé futnak. Nehányan megállanak a kapunál.

ESZTER: Van annak más módja is... (Az orvoslásnak.)

EGY KISFIÚ: (A kerítésen fölkapaszkodik.) Matyi bácsi jön! Hallják-e?

ESZTER: Mit beszélsz?

FIÚ: Matyi bácsit hozták mög!

SZUNYOGNÉ: (Összecsapja a kezét. Rikoltozva.) Matyit? a mi Matyinkat? Jól láttad-e?

FIÚ: Ihol mán jönnek is!

SZUNYOGNÉ: (A kapuhoz fut, aztán be házba.) Matyi jön! Gyertök ki! Matyi jön!

JULI: (Kifut a kapuhoz.)

BARACS: (Hajadonfővel kilép. Ünneplőmellény van rajta. Sebes lépésekkel a kapuhoz megyen.)

ESZTER, SZUNYOGNÉ, ROZI: (A kezüket csapkodva, izgatottan futnak a kapuhoz.) Matyi jön! Matyi jön! No lám! Mi történhetött?

Jön Matyi, Göre, Durbints, Szunyogh Mihály, Kátsa, Kisbiró, kint a ház előtt asszonyok, gyermekek s más falusiak.

(Matyi, 18 éves, halványarcu legény.[2] Szűrben és posztóruhában. A vállán fokoson kis batyu, Göre, Durbints, Kátsa, az ismert figurák. Csak Durbintsról jegyzem még meg, hogy örökké álmosszemü alak. A feje is többnyire lóg. Kátsa vállán tízliteres kishordó. Mihály posztóruhába öltözött, jómódu öreg paraszt. Kisbiró hetyke fiatal ember. Most Matyi mögött jön. Máskor mindig öt-tiz lépésnyire áll oldalt Görétől. A kezében vékonyabb bot, mint Görének.)

MATYI: Dicsérjük Jézust! Aggyisten!

JULI: Isten hozott!(Kezet nyujt.)

BARACS: (Örvendezve.) E! Te vagy az? (Megcsókolja.)

SZUNYOGNÉ: Jaj lelköm, de mögszépültél! (Megcsókolja az arcát.)

MATYI: Nem vót ögyéb dógom. (Rozihoz.) Nini, ez a leány de megnőtt!

ROZI: Pedig neköm dógom is vót! (Szemérmesen kezet fog vele.)

JULI, ROZI: (Leszedik a motyót és a Matyi szürét.)

GÖRE, DURBINTS, SZUNYOG (Kezet fognak Baracscsal.)

BARACS: (Pákozdi Mihályhoz.) Kend is eljött, Mihály bácsi? Csak hónapra vártuk.

MIHÁLY: Elkísértem ezt a gyerököt. Má nem állhattam mög.

BARACS: Jól tötte kend. (Megöleli.)

JULI: (Göréhez.) De hogyan termött itthon ez a fiú?

GÖRE: (Méltóságosan, minden szót hangsúlyozva.) Éppen ezért kisértem ide magam, hogy elmondjam. Hát azért jött haza a rabságbúl hamarabb, mer haza eresztötték. A jó magaviseletű rabot haza eresztik hamarabb is, hát ennek se köllött kitőttenie a fertály-esztendőt. (Körülnéz a népen.) Én őtet csak azért késértem ide, hogy senki neki soha szömire ne hánytorgassa, hogy be vót zárva. Mert nem gonoszság erányába vót bezárva, hanem csak vereködésér, ap pedig nem böcstelenség.

KISBIRÓ: (A néphez.) Értöttük?

MATYI: Köszönöm, bíró uram!

GÖRE: (Matyihoz.) Ne kapdoss a szavamba, még nincs vége. (A néphez.) Hát az a vége, hogy itt a falu előtt nyútom neki a kezemet, (Nyujtja.) vagyishogy böcsületös embörnek igazolom. És aki őtet böcsületös embörnek nem akarná tartani, hát avval én számolok!

MATYI: Köszönöm! (Kezel Görével.)

KISBIRÓ (Kezet nyujt Matyinak.)

GÖRE: Hát most mán itthon vagy. Viseld magad jámborul, báránybőr süvegöt viselj, ne pedig kutyabőrt.

MATYI: Véletlenségbül esött, bíró uram, bizony Isten csak véletlenségbül vertem mög azt a legényt. De mögfogadtam, möglássa kend, mög is állom.

BARACS: (Kezet nyujt.) Jól van, öcsém.

MATYI: (Baracshoz.) Azt a kishordó vörösbort Mihály bácsi diktálta rám, hogy azt mondja: a kiszabadulásom örömére. Hát legelsőben is hagy kinálom mög vele biró uramat.

KÁTSA: (A beszélgetések alatt már letette a hordót az asztal mellé egy székre és két fadarabot igazított alája, azután meg csapot ütött belé. Mindezt serény forgással tette.)

BARACS: (Göréhez.) Éppen borér akartam mönni kendhő. Napamasszonynak a hasa fáj. No mög az adót is be akartam vinni. Itt van a zsebömbe. (Kimarkolja és mutatja.)

JULI: (Baracshoz.) Vigyázzon: szét ne húlljon.

GÖRE: Hát a bor itt van. Az adót mög röggel is elhozhatod, mise előtt.

KISBIRÓ: Nyóc órakor.

JANCSI: (Matyihoz fut.) Matyi bácsi!

MATYI: (Felkapja.) Jancsikám! (Megcsókolja.) Hoztam neköd városi cukrot, fütyülőst. (Átadja.)

BARACS: (Göréhez.) Tessenek beljebb kerülni. (A szoba felé mutat.)

GÖRE: Jobb lösz ideki az eperfa alatt. (Leül.)

JULI, ROZI, SZUNYOGNÉ (A beszélgetések alatt székeket és poharakat hordtak. Kendővel törülték a poharakat. Juli tölt a poharakba.)

BARACS: (Leülteti Durbintsot s Mihályt.) Durbints sógor! Mihály bácsi! Kedves Mihály sógor, ide mellém.

GÖRE, MIHÁLY, BARACS, MATYI, DURBINTS (Mind pipázva ülnek az asztalnál.)

KISBIRÓ (Göre mögött öt lépésnyire a botra támaszkodva áll. Szintén rágyújt. Később leül tisztességes távolban ő is.)

BARACS: Ejnye de jó, hogy hazajöttem. (Poharat fogva.) Isten hozta a mi kedves vendégeinket. Mihály bácsi! Fogja mán. (A poharat.)

JULI: (Elveszi Matyi öléből Jancsit és az eresz alá a dikóra fekteti, Baracsnak az ünnepi szűrét teríti alája.) Itt feküdj csöndesen! Kapsz bort. Csak azt ne mondd, hogy a torkod fáj.

GÖRE: (Poharat emel.) Hát Isten hozott öcsém. Szödd le magadrúl a pókhálót, oszt felejtsd el, ahonnan gyöttél. Adjon az Isten vidámságot, bort, búzát, békességöt, szép asszony feleségöt.

DURBINTS: Mint a bátyádnak van, ö. m. a f.[3]

MIHÁLY: Majd szörzök én neki is. (A ház felé pillant.)

BARACS, MATYI (Koccintanak de nem isznak.)

JULI (Pohárban visz egy ujjnyit Jancsinak.)

GÖRE: Hát tik nem isztok?

MATYI: Én, bíró uram, mögfogadtam, mikor törvénybe estem, hogy nem iszok addig, míg csak őszülni nem kezdök; akkor is csak vízzel.

GÖRE: Jól tötted, okosan töted!

MATYI: (Időnként a kerítéshez ballag és kezel a falubeliekkel s beszélget velök.)

BARACS: Én mög tudják, hogy nem élök borral. (Julihoz kiáltva.) Te asszony! Ne adj neki! ne szoktasd rá azt a gyerököt.

GÖRE: (Durbintshoz.) Ejnye micsoda helyre kerültünk mink, sógor! (Baracshoz.) Hát mér teremtötte az Isten a bort? Krisztus urunk nem borrá változtatta-e még a vizet is! Még szöröncse, hogy pipáztok. Mer aki se nem iszik, se nem pipázik, biztos, hogy az akasztófán végzi.

DURBINTS: Ott, ö. m. a f.

GÖRE: (Baracshoz.) Nem szeretöd a bort?

BARACS: Valamikor szerettem.

GÖRE: Hát akkor igyál. Nem vagy te se nímöt, se lúd. (Kocintani akar.)

MIHÁLY: Igyál, no! (Kocint.)

BARACS: Nem iszok. (Tréfásan, vidáman legyint.) Nem iszok száz forintér se![4]

JULI: (Az ura vállára teszi a kezét.) Dehát mér nem iszik kend? Igyék, lelköm![5]

BARACS: Te mondod-e?

JULI: Én hát, kedves! Igyék.

BARACS: (Habozva.) Nem iszok.

JULI: No de ilyen örömünnepön!

BARACS: Löhet örülni bor nélkül is.

GÖRE: Am mán nem igaz!

DURBINTS: Kutya szokott mulatni bor nélkül, ö. m. a f., nem az embör.

JULI: Matyi kedvéér! Akarom no, hogy igyék! (Kérlelve.) Hát igyék no, mért is ne inna már. Mög a vendégek kedvéér. Hát mán ha a bíró úr idejött... (Anyjához.) Nézze mán édösanyám, Imre nem akar inni. (E nógatásból ki kell látszani, hogy a vendégek kedvéért történik.)[6]

SZUNYOGNÉ: Hát mér nem iszol? Igyál, fiam!

BARACS (A fejét rázza.)

JULI: Az arcát az ura arcához simítja.)[7] Az én kedvemér!

MIHÁLY: (Türelmetlenül.) Igyál hát velünk, mit gyerökösködöl! (Kocintani akar.)[8]

BARACS: (Julihoz.) A te kedvedér? No jó! (Kocint a többivel és lassu kortyogással iszik. A levegőbe csodálkozik.) Ez aztán bor!

GÖRE: Bor!

ESZTER: (A kerítésre könyököl.)

MIHÁLY: Möghiszöm azt; pogány bor!

DURBINTS: Nem kocsmábúl való, ö. m. a f.

BARACS: (Maga elé.) Hét esztendeje, hogy nem ittam![9]

GÖRE: Hét esztendeje! Hogy löhet szomjazni hét esztendeig? Mög nem állanám!

DURBINTS: Én se, ö. m. a f.

JULI, ROZI, SZUNYOGNÉ (Tányérokat és késeket raknak az asztalra. Juli tányértálon ürücombot hoz, a többi igen barna kenyeret, sótartót).

BARACS: Hát én mög mögállottam, mög mögállom eztán is.

JULI: Tessenek hozzányúlni. Tessék bíró uram, tessék Durbints sógor, tessék Mihály bácsi, maga is édes gazdám, Matyi gyere hát! (A kisbírónak is visz később egy karaj kenyeret és rajta pecsenyét.)

GÖRE: Nem azér gyöttünk.

DURBINTS: Mér fogyasztanánk magukat, ö. m. a f.

MIHÁLY, BARACS, MATYI: De csak ne vessék mög a mi szögény asztalunkat.

(A kínálat sora szerint vágnak a kenyérből és szelnek az ürücombból.)

GÖRE: (Falatozva.) Pedig te ugyancsak ittál valamikor.

BARACS: Legénykoromba. (Kátsának nyujt hátra egy falatot s kenyeret.) Bizony a Kátsa sok szép foréntot eltött éntűlem.

KÁTSA: Én a farint nevezsetű pénzsnek csak vasúti stációja valtam. "Kátsa egy percs!" astán ment a farint tavább!

GÖRE: Hanem azt mondják, hogy a feleségöd valamit adott be néköd, hogy ne igyál, - egér farkát, vagy mit...

JULI: Ugyan már.

GÖRE: Azt mondják, hogy attúl így ráutálkoztál a borra, mint ördög a szentölt vízre!

DURBINTS: No, ha az én feleségöm így tönne, ö. m. a f. hát ki is tekerném a nyakát!

GÖRE: Neköm ugyan adhat be akárki akármit...

BARACS: Mese-beszéd! Ugyan már kinek a kereplője járt mögen!

ESZTER: (Ezideig famozsárban tört.) Én így hallottam pedig!

GÖRE: Nini, hiszen éppen te locsogtad nálunk!

ESZTER: Csak azt, hogy hallottam!

JULI: (Haragosan.) Óh, te eleven kelep! Te falu szarkája! Mi is lönne a peletykábúl, ha te nem vónál a világon!

ESZTER: Mit tagadod: bizony mögitattad! Békát itattál vele, nem is egeret!

JULI: Én?!

ESZTER: Nem is én!

JULI: Meröd ezt szömömbe mondani?

ESZTER: Meröd ezt szömömbe tagadni?

JULI: (Toppantva.) Hazudsz, te sehonnai! Te cifraságba öltözött hitvány guzsaly! Te... te...

ESZTER: Löhetek cifra! A magamébul vagyok az! Légy cifra te is a magadébul.

GÖRE: (Eszternek.) Most mán ölég, aszondom! Nem látjátok, hogy én is itt vagyok!

KISBÍRÓ: (Előbbre lép. Eszternek.) No nézze mög az embör!

BARACS: (Eszternek nyugodtan.) Ami az enyém, az az övé is.

JULI: (Baracsnak.) Ennyi szava van csak? Így hallgatja, hogy engöm moslékolnak. Ivott-e kend bort az én kezemből, mióta asszonya vagyok, ivott-e csak egy kortyot is! Óh, hogy ez az embör olyan, mint az állóvíz: ez nem haragszik, ha a fejére hágnak se! Nem haragszik még akkor se, mikor éngöm így piszkolnak.

ESZTER (Kihívó arccal pulykásan sétál a maga telkén a kerítés mellett.)

BARACS: (Nyugodtan.) Nem piszkol senki, Juliskám. A napfényt nem löhet bepiszkolni és a te lelked napfény, angyalom! (Göréékhez.) Az én feleségöm nem olyan asszony. (Vidáman, a poharát kissé megemelve.) Adjon az Isten mindönkinek olyan feleségöt, mint az enyim! Ennél jobb kivánságot sönkinek nem mondhatok. (Kocint és iszik.)

GÖRE: Isten éltessön bennetöket! Adjon Isten tököt, babot, hízott gyesznót ötöt, hatot.

(Isznak.)

BARACS: Hát ha éppen tudni akarják, hát én magam vágtam a falhoz a csapot.

GÖRE: Hát aztán mér?

BARACS: Hát... csak! Mögfogadtam egyször, hogy nem iszok, hát nem iszok! Ha én egyször valamit mögfogadok, hát az mög van fogadva. (A mellére csap és büszkén körülpillant. Vidámra változó hangon.) De ha az asszony azt mondja, hogy igyak, (Fölemeli a poharat.) nem ronthatom mög a kedvit. (Iszik.) Látod-e Eszter, hogy tudok innya! (A pipáját tömködve, Göréékhez.) Mer őneki fogadtam mög, hogy nem iszok. (Baracsnak itt más a hangja, mint előbb volt. Szemei élénkülnek. Tartása valamivel büszkébb.)

Eszter el.

KÁTSA: (Vizsgálódva nézte eddig a Baracs ivását, most elsurran).

GÖRE: (Julihoz.) Ejnye hugomasszony, hát mér fogadtattál vele ilyen bolondot?

JULI: Nem is én: édösanyám.

SZUNYOGNÉ: (A konyhaajtóból.) Én? Dehogy én: Mihály bácsi fogadtatta.

MIHÁLY: Én-e? No nézd, még rám akasztják! Hát nem én adtam-e most is ide ezt a bort? Annyi az igaz, hogy ezt a Julit kissé puhán nevelte az anyja, oszt hogy Imrének ezön állott mög a szöme, hát beszélgettünk, hogy Uram teremtőm mit is tögyünk? Mer Juli is halálig érte vót, röttentően öszvegyönyörödtek. De hogy Imre szinte mindön vasárnap vereködött a kocsmába, mondok nem löhet lányom, nem löhet. Mer ahogy mondom, olyan pityergős lány vót ez.

GÖRE: Ez az asszony? Pityergős? Hiszen ez az asszony, ha embör vóna, hát huszárkáplár vóna!

MIHÁLY: Akkor olyan vót, gyönge virág, fehér, mint az ostya.

BARACS: Szép lány vót!

MIHÁLY: De olyan gyönge természetű vót, hogy ha görbén néztünk rá, mingyán könyvezött. Az anyja rontotta el. (Göréhez.) Aztán lássa kend, attól tartottunk, hogy Imre gerázda embör lösz.

SZUNYOGNÉ: Az is lött vóna!

MIHÁLY: Hát aztán azt mondtuk Imrének, hogy hallode: ez a leány árva gyermök, oszt röttentő gyönge természetű, te meg olyan természetű vagy, mint az istennyila. Hát mi lösz, ha te ezt elvöszöd? hiszen ez möghal, ha selyömkendővel ütsz is reá! Akkor mondtuk neki, hogy ha éppen olyan igen él-hal a leányér, hát bucsuzzék el az italtul.

SZUNYOGNÉ: Mög is fogadta neköm szentül.

MIHÁLY: Neköm kezet adott rá.

JULI: Neköm egy szót se szólt, mégis mögtartotta.

GÖRE: No okosan tötted, szépen tötted, de nem löhettél józan, mikor ezt mögfogadtad.

DURBINTS: Én is, ö. m. a f., mindig mögfogadom, mikor nagyon részög vagyok. Másnap elfelejtöm.

BARACS: (Julihoz.) De nem is vótam gerázda, igaz-e?

JULI: Mióta együtt élünk, egy rossz szóval se bántott (Ráteszi a kezét az ura kezére. Szerelmesen néz reá. Később bemegy a szobába, dolmányt és kalapot hoz ki. Ráadja az urára, azután meg gyertyát hoz ki és az asztalra teszi.)

GÖRE: (Poharat fog és kocint.) Nem löhet az embör ital nélkül. Mán én csak akkor érzöm magamat leginkább embörnek, mikor bort iszok.

Esteledik.