Amir Ahmed Nasszer

Én és az iszl@m

Tartalom

Öngyilkos merénylő vagy Al Kaida terrorista lehetett volna a kis Amirból, ha szülei nem látják be időben, hogy a vallási iskolákban hirdetett radikalizmus egy életre eltorzíthatja gyermekük lelkét. Véletleneken múlott, hogy az ő kezében a „bombát” végül egy internethez csatolt komputer jelentette. 

Amir Ahmed Nasszer 25 évesen lett az arab világ legismertebb bloggere, és 27 évesen írta meg saját átváltozásainak izgalmas történetét ebben a könyvben, mely aligha véletlenül lett hónapok alatt világsiker.

Az Én és az iszlám voltaképpen az Arab Tavasz szellemi előtörténete. Lefegyverzően őszinte és izgalmas beszámoló az útjukat kereső muszlim fiatalok kétségeiről, lelki gyötrelmeiről és szabadságvágyáról. Egyszersmind behízelgően őszinte és felemelő memoár arról, hogyan nyitotta fel egy ifjú arab szemét a szélesebb világra a bloggolás és az internet

Vélemények a könyvről:

„Az Én és az Iszlám egy jó internetes blog bájával íródott: ellenállhatatlan, skrupulusok és pretenziók nélküli, minden friss gondolatra nyitott, elismeri más szerzők érdemeit, és ha próbálja is leplezni, voltaképpen grandiózus írás” 
–The Wall Street Journal

„Az Én és az Iszlám egy szép történet szerelemről és megváltásról, arról, hogyan szakad meg a szív. Olvasd és lelkesülj!”

– Szalman Ahmed, a Junoon vezető énekese 

„A szeptember 11 utáni világban vitriollal öntötték le a muzulmán hitet. Ez a könyv ennek a méregnek az ellenanyagát tartalmazza. Olyan valaki írta, aki általunk alig felfogható körülmények között nőtt fel. Ez egy nagyon bátor és és nagyon megható könyv, amelyben szó van Palesztináról, terrorizmusról, internetes aktivizmusról, szerelemről és életről, s amely megmutatja az iszlámon belüli árnyalatokat is. Csak gratulálhatok a szerző azon döntéséhez, hogy elutasítja a fundamentalizmust. Ez bennünk is megkérdőjelezi, mit tett valamennyiünkkel „a terrorizmus elleni háború.” – Antony Loewenstein

Amir Ahmed Nasszer
Én és az iszl@m

Atlantic Press Kiadó

Budapest, 2014.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Amir Ahmad Nasr: My Islam

St. Martin’s Press, New York, 2013

© Ali Ahmad Nasr, 2013

Hungarian translation

© Szántó András, 2014

Szerkesztő

Bokor Pál

Tipográfia, tördelés

Cseszkó Renáta

Borítóterv

Sobota

Felelős kiadó

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

1114 Budapest,

Bartók Béla út 55.

Telefon: 212-2443

Email: atlantic.new@chello.hu

www.atlanticpress.hu

Az Arab Felkelés

minden digitális aktivistájának

és minden harcosának emlékére,

akik meghaltak a szabadságért

Feljegyzés az Olvasónak

Bár ez a könyv mélységesen filozofikus, mind magamat, mind önt, az olvasót meg akartam kímélni attól a fárasztó feladattól, hogy egy filozófiai értekezésen kelljen átrágnia magát. Ezért úgy döntöttem, hogy az Én és az iszl@m című könyvet személyesen, beszélgetősen fogom megírni, ahogy a szívem diktálja. Minden, amit itt olvasni fognak, megtörtént dolgokon alapszik – blogok és e-mailes archívumok, dokumentumok felhasználásával, illetve saját emlékeim legjobb emlékezetem szerinti feldolgozásával és újramesélésével íródott. Mindazonáltal kérem, vegyék figyelembe, hogy egyes szereplők nevét és nemzetiségét, a magánélet tiszteletére való tekintettel, megváltoztattam. Az idézett párbeszédeket azonban vagy szóról szóra másoltam ide az online archívumokból, vagy apró nyelvtani javításokat hajtottam rajtuk végre, vagy szabadon, de gondolathűen átírtam őket. Végül egyszerűen megtartottam az arab nevek angol átírását, és a Korán szövegeit Juszuf Ali fordításában használtam.¹

ELŐSZÓ

Arcul csapta a nőt – erős, csattanós pofon volt. A televízió mintha visszhangozta volna az ütést. A műsor tetőpontja volt, én pedig hívatlanul beléptem a nappaliba.

– Miért ütötte meg? – kérdeztem a mamámat.

– Csitt, ne most – felelte, szemét a képernyőre tapasztva.

Utáltam, ha semmibe vettek.

– Mi történt? Mit csinált a nő? – folytattam, ragaszkodva ahhoz, hogy választ kapjak.

– Azt mondtam, ne most! – csattant fel a mama, most már láthatóan mérgesen.

Az asszony a padlóra rogyott, és könnyekben tört ki. A férfi, aki megütötte, még mindig egyértelműen dühöngött, föléje magasodva állt, majd beleordított az arcába:

„Elváltam. Elváltam. Elváltam!”

A szavak határozottan és nyilvánvaló bosszúvággyal masíroztak ki a szájából. Nem akartam megkockáztatni, hogy anyámtól hasonló választ kapjak, de nem bírtam ellenállni:

– Miért mondta ezt háromszor? Mi történt, Mama?

– Hányszor kell neked mondanom, hogy ne most – vágott vissza az anyám, még mindig nem véve teljesen tudomást a jelenlétemről.

– Később majd el fogod mondani? – kérdeztem, mert kétségbeesetten tudni akartam, kiderítem-e valaha, mi volt ez az egész rejtély.

– Halasz, jó, igen – nyugtatott meg.

Anyám buzgón nézett egy egyiptomi sorozatot, én pedig a hatéves eszemmel unatkoztam. Mindent megtettem, hogy magamat elszórakoztassam, de sem a bátyám Michael Jackson kazettája, sem az én Nindzsa teknőc figuráim, sem a rongyosra olvasott szuperhősös fantasy-újságjaim nem segítettek. Egy örökkévalóságnak tűnő idő után mozgást érzékeltem a szobámon kívül. Az anyám végzett a tévéműsorával, így kirobogtam, hogy választ követeljek.

– Elmondod, hogy mi történt, Mama? Miért ütötte meg a nőt? És mi volt az, amit háromszor is elmondott?

– A férfi megharagudott a feleségére és elvált tőle – válaszolta végre.

Mégsem voltam elégedett.

– Miért haragudott meg? Mit csinált a nő? – faggattam.

– Később, Amir, később – felelte a mamám.

Később – sok évvel később – végül jobban megértettem egy részét annak, ami abban az emlékezetes jelenetben történt.

Általánosan szólva, az iszlám hagyományok szerint egy férfi háromszor válhat el a feleségétől, ami után rendkívül nehézzé – sőt valójában lehetetlenné – válik újra férjhez adni. Ha egy házasság bajba jut, de van esély a kibékülésre, a férj válási nyilatkozatot tesz.

„Elváltam” – mondja ilyenkor a feleségének, s ha ezt csak egyszer mondja ki, ezzel nyitva hagyja a lehetőséget, hogy meggondolja magát. De még ha dühében és kiábrándultságában kétszer mondja is ugyanezt, még akkor sem veszett el a remény.

Csak a mélyen bajba jutott, helyrehozhatatlan házasságok végződnek „háromszor kinyilatkoztatott válással”, gombafelhőszerű szívfájdalommal és dühkitöréssel, mint amilyent az az egyiptomi tévésorozat bemutatott.

Az évek folyamán gyakran kaptam rajta magam, hogy felidézem azt a jelenetet, és eltűnődöm a megmaradt kérdéseken.

Mit tett az az asszony, amivel kiérdemelte a három indulatos nyilatkozat révén a válást? Szerette-e őt a férje, és ha igen, mi változott meg? És mi a fenéért kellett megütnie?

Egy napon azonban részben megértettem. Megtapasztaltam azt a fajta dühöt, a gyötrő fájdalmat, amit akkor érez az ember, amikor elárulja valaki, akit feltétel nélkül szeretett. Én is szenvedélyes véglegességgel vágytam rá, hogy véget vessek neki. De az én szerelmem nem egy asszony volt. A hitem volt az.

Nagyobb koromban szerettem a sci-fi képregényeimet. Szerettem a játékaimat. Szerettem a Lego-imat. Amit szerettem, azért szerettem, mert könnyen felgyújtotta alkotó képzeletemet, annak teljes varázslatosságában. De mindenekfelett szerettem az iszlámot.

Abban lakozott szívgyötrő fájdalmam.

Egy ideig ott volt egy szépséges, lélekben felszabadító, misztikus iszlám, amelyet gyerekként szerettem; később, ezzel összefonódva, jött egy másfajta iszlám, amely megparancsolta, hogy tartanom kell magam bizonyos hitekhez, vagy azt kockáztatom, hogy örökre a Pokolban fogok égni. Magas, fojtogató korlátokat emelt közém és a gyerekként szeretett szabad gondolat varázsos kíváncsisága és képzelete közé.

Azt az iszlámot nem szerettem. Az vacak volt. Nyugtalanná tett, de annyira összeolvadt azzal a másikkal, amit tiszteltem és szerettem, hogy többé már nem tudtam őket megkülönböztetni.

És kérdezés nélkül hittem. Átadtam magam a hitemnek, mint egy olyan fiatalember, akit belekényszerítettek egy előre elrendezett házasságba, amelyet a családja elárulásától való félelemből fogadott el. Gyakoroltam, imádkoztam, és ha felmerültek kétségek bennem, a szőnyeg alá söpörtem őket.

A Koránból hosszú bekezdéseket tudtam kívülről, országos szavalóversenyeken indultam, győztem, és írtak rólam az újságban. Figyelmesen hallgattam szakállas tanítóimat, bíztam bennük, követtem utasításaikat. Bizalmatlanná váltam a nem muszlimokkal szemben.

Gyűlöltem a zsidókat, gyűlöltem a világiasságot, és kételkedtem a demokráciában. Amolyan szeretem-gyűlölöm viszonyban voltam a Nyugattal és vezetőjével, a „Nagy Sátánnal”, az Amerikai Egyesült Államokkal.

Végül mélységes dzsihádista elragadtatásom csúcsán azt kívántam, bár meghalhatnék és mártírrá válhatnék az iszlámért és a megszállt Palesztináért.

Tizenegy éves voltam.

Ami ezután következett, nem csak meglepi, de remélem, ösztönzi is önöket, hogy a vallás különböző formáit friss és árnyaltabb megvilágításban lássák. Ebbe beletartoznak az imára szólító, ismétlődő dallamos hívások, egy Doubt2  nevű francia leány, muszlimellenes fanatikusok, öt oszlop és egy játékmackó. Egy szexis köldökgyűrű, egy Szentháromság nevű, háromszemű lelkes szépség, egy gyógyszergyárra zúduló amerikai bombák és egy véletlenszerű blog, amely fenekestől felforgatta az életemet.

Ez a könyv az én történetem. Részben emlékirat, részben a szabadságról szóló kiáltvány, az iszlámhoz és oltalmazóihoz fűződő kapcsolatomról szól, továbbá az útról, amely a kényszerházasságtól a hitetlenségig, a kibékíthetetlenség pereméig vezetett… és vissza.

Elmélkedés ez a blogolásról és az internetről, s arról, hogy ezek örökre megváltoztatták a tegnap tudatlanságának diktátori politikáját, és magukkal hozták a tudás új politikáját, amely segített kirobbantani és előmozdítani az úgynevezett Arab Tavaszt. Arról szól, hogy bátran követni kell a szívügyünket, a társaságot, amelyhez tartozunk, és meg kell tenni azt, amivel segíthetünk megváltoztatni a világot. Az önazonosság, az értelem és végül az Igazság kereséséről szól.

Ha olyan valaki vagy, akinek nehéz a kapcsolata a vallással, vagy mélyen érdeklődsz iránta; olyan vagy, akiben ég a vágy, hogy egyre zsugorodó bolygónkon segítsd a szabadság, az emberi méltóság és az igazságosság kibontakozását; olyan vagy, akinek szenvedélyes ügye a személyes és kulturális átalakulás, önmagad fejlesztése, a leírtak neked szólnak.

Ha a hiteddel szembeni kihívástól felforr a véred, ez a könyv valószínűleg nem neked szól.

Végül, ha értékeled a bizonyítékot, és szenvedélyesen hiszed, hogy Isten (vagy, ha úgy tetszik, „Isten”) nem redukálható a papíron lévő tintára, hanem helyette meg kell tapasztalni, ki kell fejezni és korlátozás nélkül szabadon tisztelni szerelemben és extázisban, akkor ez a könyv minden bizonnyal neked szól.

Megjegyzések

[←1]