Bajcsy-Zsilinszky Endre

Mátyás király

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-221-7

MOBI ISBN 978-963-453-222-4

TARTALOM

Előszó (Nemeskürty István)
Előszó
Csodálatos indulás
Mátyás király magyarsága
Német-cseh-magyar szerelmi háromszög
A király békül a császárral
A géniusz és a nép
A császár aláírja a békeokmányt
Az első török hadjárat
János kormányzó és fia, a király
Válaszúton Podjebrád légvárai és a pápával való szövetség között
A császári korona és a nemzeti közvélemény
Mátyás birkózása Podjebráddal
Utolsó nagy összecsapás a király és a rendek között
A boroszlói hadjárat
Mátyás fegyverrel töri szét az északnyugati ellenséges gyűrűt
Leszámolás a császárral
Török-magyar dolgok a német-magyar mérkőzés idején
Mátyás – Bajazid – Dsem
Mátyás hadserege
Mátyás külpolitikai „rendszere”
A nagy király legszomorúbb küzdelme – az utódért
Mátyás barátságos vitája Rómával
„Az utolsó hajók”
A király, a nemzet és a magyar birodalom

Előszó

Nemeskürty István

Irodalmi emlékezetünk hovatovább évfordulók bilincsébe szorul. Ha nem sikerül születési, halálozási, megjelenési jubileumot kimutatni: alig van mód rá, hogy a mindig jelenlevő legnagyobbak mögé szorult csupáncsak jók szóba kerülhessenek. Ilyen évfordulótlan írókról és könyvekről szeretnék írni időközönként; könyvekről, melyeket nem a jubileum, hanem az tesz emlékezetessé, hogy olvasásuk örömet okoz. Ezzel is erősebbé sodorhassuk a múlttal összekapcsoló, egyre vékonyodó szálat.

Volt az Athenaeumnak a harmincas években egy közkedvelt zöld vászonkötésű sorozata, melyben történelmi életrajzok jelentek meg. Emlékezetes például Victoria Sackville-West Szent Johannája, Szerb Antal fordításában. Amire csak azért utalunk, hogy éreztessük: írók munkái ezek, irodalmi értékű könyvek, esszé és regény határán. Ebben a sorozatban jelent meg 1939-ben Bajcsy-Zsilinszky Endre országgyűlési képviselő, lapszerkesztő Mátyás király-életrajza; a szerzőnek ez az egyetlen történelmi fogantatású, szépprózai ihletésű könyve.

Bajcsy-Zsilinszky 1939 júniusa óta a Független Kisgazdapárt képviselője – nem voltak sokan, összesen tizennégyen kerültek a parlamentbe. Országosan ismert, akkor még inkább hírhedett politikus, aki a szélsőséges nacionalizmus szelébe fogott vitorláit a világpolitika alakulását és hazája helyzetét látva és elemezve, egyre inkább a társadalmi haladás irányába állította. Politikusok ekkoriban ritkán írtak szépprózai igényű munkát, hát még történelmi életrajzot. Talán csak Hegedűs Lorándot hozhatjuk fel példának (Széchenyi- és Kossuth-életrajzaival), de ő, az egykori pénzügyminiszter ekkor már nem vett aktívan részt a politikában.

1940 februárjára országos ünnepségeket terveztek Mátyás király ötszázadik születésnapjára. Meg is jelent egy terjedelmes, kétkötetes emlékkönyv és több regény, köztük Harsányi Zsolt Mathias Rex-e. Erre a jubileumra készült Bajcsy-Zsilinszky könyve is, különvéleményként. Jelentkezése tehát feltűnő, különösen az Athenaeumnak ebben a népszerű sorozatában. Még érdekesebb, hogy a szerző ismeri Zrínyi Miklós Mátyás-tanulmányát, és utal is rá. Tehát a Zrínyi által kezdett utat járja tovább – műfajilag és politikailag.

Zrínyi akkor írta Mátyás-életrajzát, amikor felismerte, hogy a Habsburg-uralkodóház nem képes vagy nem akarja helyreállítani a magyar nemzeti függetlenséget. Bajcsy-Zsilinszky nyilván úgy vélte: 1939-ben is hasonló a helyzet. Sokan remélik a haza sorsának jobbra fordulását a németektől; fel kell hát világosítani a nemzetet, melyek az igazi érdekei. Ő is egy független magyar nemzeti állam eszményét dédelgeti. Sok ebben az eszményítés, a valóság hittel és reménnyel szépített kendőzése. Fontos azonban, hogy Bajcsy-Zsilinszky ezzel a történelmi életrajzzal is igyekezett kijelölni azt az utat, melyre maga is lépett, s mely háborús szerepléséhez és ki végeztetéséhez vezetett.

„Engem e munkám megírására két izgalmas történetpolitikai kérdés ösztökélt. Az egyik: mi volt, mit jelentett Mátyás birodalma alig egy emberöltővel Mohács előtt s szinte fél évezreddel Szent István után, hogy illeszkedett bele, beilleszkedett-e valójában az árpádi nagy államalkotás és birodalomépítés széles szemhatárába s egyben kimért, zárt rendszerébe, avagy azoknak volna igazuk, akik Mátyás alkotásában csupán egy kivételes államférfiúi és vezéri lángész egyszeri csodáját, gyönyörű, de terméketlen rögtönzését látják, a reális magyar erőket és lehetőségeket messze túlszárnyaló, óriási nemzeti áldozatok árán kikényszerített s eleve rövid életre termett üstökösi ragyogást, amely már előkészítője volt »nagyzásával«, tévedéseivel, túlságos vérvesztő áldozataival a mohácsi összeomlásnak? A másik: ennek az átlagos és egyre általánosabbá váló történetírói szemléletnek, mely valahogy párhuzamosan halad az egészségtelenül és veszedelmesen erősbödő mindenféle idegentisztelettel a mai Magyarországon, élesen ellentmond Mátyás király és a mátyási birodalom kérdésében elsősorban régebbi történetírásunk, de a II. Zrínyi Miklós csodálatos géniusza is, mindenekfölött pedig a magyar nép ösztöne, lángeszű emlékezése, ítélete és halhatatlan szeretete – melyiknek van hát igaza?” Mindebből következik a tanulság: „Nekünk életünk árán is meg kell védenünk belső szabadságunkat, külső függetlenségünkéi, s vissza kell vívnunk ősi dunai hivatásunkat.”

Ritkaság, hogy egy író a maga elé tűzött cél felé oly következetesen törjön, mint Bajcsy-Zsilinszky: e sorok kinyomtatása után öt évvel életét adta „belső szabadságunkért és külső függetlenségünkért”.

Bajcsy-Zsilinszky nem közöl életrajzi szenzációkat, kutatási újdonságokat. Zrínyi gondolatmenetét követi, bár sok, mások által nem így vagy nem kellőképpen hangsúlyozott apróságot vesz észre, ami mutatja, hogy alaposan áttanulmányozta és kijegyzetelte a szakirodalmat. Tanulságos, hogy a szerző a maga jelennek üzenő indulatában túlhangsúlyozza Mátyás „demokratizmusát”: „A nemzet fékező és messziről irányító eleven közvéleménye nélkül a király talán túl messze merészkedett volna nyugati hadakozásaiban.” Tudjuk, hogy Mátyás nem hallgatta meg az országlakosságot döntéseiben. Fontos viszont, hogy ezzel a megfogalmazásával a maga korának 1939-es magyar kormányát inti: vegye figyelembe „a nemzet fékező és messziről irányító eleven közvéleményét”.

Ezért kap nála akkora hangsúlyt és szerepet a népmesék Mátyása, a nép hőse, a nép embere. „Csak kevesen tudják, hogy a népmese Mátyása az igazi.” Érdekes stilisztikai fogása a régi magyar nyomtatványok lapszéli eligazító mondatainak újraalkalmazása: „Bécsújhelyen riadalom, Rómában öröm” – „A korona Grácban, Mátyás Prágában” – „Mint egy nagy pók a legyet…” – „Palacky elfogult” – „Idegen érdekekért nem harcolunk”: mintha Heltai Gáspár Magyar Krónikáját lapozgatnánk. Egyáltalán: lebilincselő az író stílusa. Hírlapi cikkeiben, röpirataiban, politikai könyveiben is jól fogalmaz, bár azokban sok a ciráda, az ingnyakat repesztő hevület; nemegyszer több az indulat, mint az érv. Ez a Mátyás király viszont – és újra hangoztatnunk kell, hogy a jeles államférfi egyetlen szépprózai munkája! – igen jól fogalmazott, sodró erejű, érdekes cselekményvezetésű, a szó legjobb értelmében színes könyv. A gondos stiliszta Szekfü sem tudott ilyen lebilincselően mesélni; talán Eckhardt Sándornak sikerült ez – Balassi-életrajzában.

Az 1470-es bécsi tárgyalásokat például, amikor Frigyes vonakodott bizonyos megállapodásokat szentesíteni és az időt húzta, a szerző így mutatja be: „Bécsben egy hónapot töltött a császár vendégeként, ünnepségekkel (lovagi tornákon maga is nagy dísszel szerepelt, s kedveskedésből maga mutatott be magyar táncokat császári házigazdájának), de főleg komoly tárgyalásokkal. Megállapodás jött létre köztük, hogy Frigyes egyetlen lányát Mátyáshoz adja feleségül, s ha fia. Miksa fiúörökös nélkül halna meg, országát is ráhagyja. De az egyezmény szentesítését – régi jó szokása szerint – olyan módon halogatta, hogy a király végül is türelmét vesztve búcsú nélkül hagyott ott csapot-papot, császárt és székvárost. S bár a császár lóra kapva utánairamodott vendégének, beérni már nem tudta.” A császár, amint lóra kapva vendége után iramodik…

Nem ártana Bajcsy-Zsilinszky Endrét történeti szépprózánk művelői között is számon tartani.

A hátsó polcról
Élet és Irodalom 1982. aug. 6.

Előszó

Mátyás király… Különös, rejtelmes és mégis: derűsen és édesen zengő visszhangja van ennek a két szónak a magyar ember lelkivilágában. Mintha még ma is inkább a népmese Hunyadi Mátyása élne bennünk, mint a „történelemé”. De csak kevesen tudják, hogy a népmese Mátyása – az igazi.

Engem e munkám megírására két izgalmas történetpolitikai kérdés ösztökélt. Az egyik: mi volt, mit jelentett Mátyás birodalma alig egy emberöltővel Mohács előtt s szinte fél évezreddel Szent István után. hogyan illeszkedett bele, beleilleszkedett-e valójában az árpádi nagy államalkotás és birodalomépítés széles szemhatárába s egyben kimért, zárt rendszerébe, avagy azoknak volna igazuk, akik Mátyás alkotásában csupán egy kivételes államférfiúi és vezéri lángész egyszeri csodáját, gyönyörű, de terméketlen rögtönzését látják, a reális magyar erőket és lehetőségeket messze túlszárnyaló, óriási nemzeti áldozatok árán kikényszerített s eleve rövid életre termett üstökösi ragyogást, amely már előkészítője volt „nagyzásával”, tévedéseivel, túlságos vérvesztő áldozataival a mohácsi összeomlásnak? A másik: ennek az átlagos és egyre általánosabbá váló történetírói szemléletnek, mely valahogy párhuzamosan halad az egészségtelenül és veszedelmesen erősbödő mindenféle idegentisztelettel a mai Magyarországon, élesen ellentmond Mátyás király és a mátyási birodalom kérdésében elsősorban régebbi történetírásunk, de a II. Zrínyi Miklós csodálatos géniusza is, mindenekfölött pedig a magyar nép ösztöne, lángeszű emlékezése, ítélete és halhatatlan szeretete – melyiknek van hát igaza?

Mátyás király nem az egyetlen kimagasló hőse történelmünknek, akiről a magyar nép különvéleményt jelentett be bizonyos korszakok tudományos és hivatalos fölfogásával szemben. Előtte Szent Lászlót s talán másokat is, utána II. Rákóczi Ferencet és Kossuth Lajost is másként, teljesebben, többre értékelve, korlátlanabb odaadással, forróbb szeretettel övezte életükben és őrizte holtuk után, mint felsőbb rétegeink korszakonként változó és ingadozó közvéleménye. És csodálatos, majdnem mesébe illő módon egyre inkább a magyar nép ítéletét igazolják a magyar sors újabb fordulatai és Európa sorsfordító legújabb eseményei… A Vezérlő Fejedelemtől hányszor próbálta meg elvitatni a „tudomány” a felsőbbrendű államférfiúi, diplomáciai és hadvezéri képességeket, főleg a kiegyezés utáni időkben, amikor mindegyre jobban elhalványodtak és feledésbe mentek az ősi szentistváni magyar birodalmi politika céljai, szempontjai, évszázados erőfeszítései! A mindjobban ellabancosodott 67-es politika sugallata alatt elmosódhatott az akkori és a mai magyar középosztály tudatában Rákóczi hősi erőfeszítéseinek széles szellemi szemhatára. De lassan legújabb történetünk szörnyű tanulságai nyomán újból elénk magasodik a nagy fejedelem – s vele a magyar nép – fényes politikai igazsága.

És csak a trianoni összeomlás üszkeinek komor, rőt fényénél kezdjük újból meglátni Kossuth Lajos igazát még Széchenyi Istvánnal és Deák Ferenccel szemben is. De nem csodálatos az, hogy a magyar nép ösztönösen mindezt – Mátyás, Rákóczi, Kossuth esetében egyaránt – előre tudta, s e mélyebb történeti igazságából soha egy percre nem engedett? Sőt vállalt érte még nehezebb sorsot is, így a kossuthi eszmékhez való megható ragaszkodásával a kettős monarchia korában?

Megvallom: mikor hozzáültem a mátyási birodalomnak főleg politikai szemszögből való tanulmányozásához, már bennem élt a sejtelem, éppen a kossuthi szemlélet legújabb igazolódása révén, hogy a magyar nép ösztöne, emlékezete, ítélete és szeretete aligha tévedhet a legnagyobb magyari dolgokban, tehát a Hunyadi Mátyás uralma körül kialakult történelmi vitában sem. Ez azonban nem volt elfogultság bennem, előre elhatározott dogma, amelyet aztán, törik vagy szakad, de igazolnom kell. Munkámban nemcsak azért ragaszkodtam szorosan az eseményekhez, hogy jobban érzékeltessem a mátyási gondolkozás és cselekvés elragadó lovas ütemét, hanem főleg azért, hogy az események maguk beszéljenek, s én is csak annyit a magam politikai értékítéleteiben, amennyit az események nyújtanak vagy engednek. Ki tehet róla, hogy Mátyás király története a magyar nép ítéletét igazolja, amely máig siratja egykori nagy királyát s vele az igazságot, ami – „odavan”?… Nem pedig a túlságos idegentisztelet és nemzetünk egyénisége számára örökre idegen olcsó alkalmazkodás „tudományos” szemléletét, amely nem győz elég szemrehányást halmozni Hunyadi Mátyás fejére, főleg nyugati „fölösleges” hadakozásaiért. Hát én megmutatom a következőkben, hogy senki nagy magyar uralkodó és államférfiú nem erőszakolta olyan szívósan és fáradhatatlanul a nyugati szomszédokkal való barátság és együttműködés politikáját, s hogy miért kellett végül mégis éppen neki belebonyolódnia nyugati hódításokba, mikor a nagyobb veszedelem délkelet felől özönlött felénk… A magyar népnek Mátyás királyról való emlékezésében, a szájhagyomány révén máig fennmaradt mesékben és tréfákban látszólag nem sok a politikai elem. Első tekintetre csak egy nagy és nemes szellem kedves, derűs vonásait tükrözik, egy királyi férfiúét, akihez az egyszerű, jogtalan magyar pórnép olyan közel érezte magát, mint a magyar mesék királyfiához. Valójában azonban ez a népi hagyomány – kimondatlanul – arról is szól, hogy Mátyás birodalmában soha azóta nem felejthető természetes belső rend és igazság uralkodott, megbecsülték a kisemberek millióit, azokat is, akik még jogilag nem tartoztak a politikai nemzethez. Egy olyan csodálatos politikai tehetséggel megáldott nép, aminő a magyar, a maga emlékezésében és ösztöneiben, mint ahogy a Rákóczi- és Kossuth-kérdésben is beigazolódott, csak a természetes, mesterkéletlen és időtlen magyar dolgoknak lehet hordozója. És a magyar nép úgy érezte attól a pillanattól fogva, hogy a nagy király lehunyta szemét fényes bécsi palotájában, szüntelenül azt érezte és azt ismételgette magában, hogy ő volt az igazi nagy magyar mérték, ő volt a feledhetetlen örök példaadás s az ő magyar birodalma volt az igazi és igazán magyar birodalom… Mátyás király élete és műve az utolsó magyar eposz. Utána már csak ragyogó balladák következnek: akár a Bethlen Gáboré, akár a Zrínyi Miklósé, akár a Rákóczi Ferencé, akár a Kossuth Lajosé. Még 1848-49 erőfeszítése jutott a legközelebb Mátyás király birodalmának mértékéhez és valóságához… A korán elfelejtett és méltatlanul félreállított kiváló magyar történetíró, Takáts Sándor „A holt királyról” szóló értékes kis tanulmányában meghatóan írja le, hogy Mátyás királyt leginkább a föld népe siratta meg.

„Az urak örvendettek, hogy immár kényükre, kedvükre tehetnek bábkirályt… A nagy Mátyás király emlékezete temetve volt. Az urak még a nevét sem szívesen hallották. A szegénység azonban annál jobban emlegette. Énekbe foglalták nevét és tetteit s a szomorú dal ajkról fülre járt.” Nem sok idő telt bele azonban, alig néhány évtized, s már a mohácsi vész után, I. Ferdinánd korában a főurak is ráébredtek – jó későn –, mit veszítettek Mátyás királyban és az ő erős, szilárd, befelé szabad, kifelé független rendszerében és birodalmában. És immár ők is azt kezdték emlegetni, hogy „meghalt, ledült Magyarország bástyája, nem lészen több Mátyás királyunk…”.

Lehet hogy valóban nem lesz több Mátyás királyunk. De Mátyás király Rákóczi Ferencet és Kossuth Lajost jelenti, Rákóczi és Kossuth pedig a mai, a legmaibb idők harcait. Ők hárman arra intik, buzdítják, sarkallják a mi gyarló nemzedékünket, hogy nincs áldozat, ami túlságos volna a változhatatlan és örök magyar ügyért, és nekünk életünk árán is meg kell védenünk belső szabadságunkat, külső függetlenségünket, s vissza kell vívnunk ősi dunai hivatásunkat.

Csodálatos indulás

Nagy Lajos óta nem nagy szerencséje volt Magyarországnak idegenből hozott uralkodóival. V. László gyöngesége nem tetszett a magyar nemesség tömegeinek, mert az oligarchia hatalmát táplálta. Hunyadi Lászlónak, a nemzet bálványának, a világraszóló hős fiának alattomos megöletése pedig a német származású király és a magyarság között sötétlő lelki szakadékba világított bele könyörtelenül. Habsburg László halála után elemi erővel tört föl a nemzeti tömegekben az árpádi századok elmúlt boldogságának megszépült emlékezete és a sóvárgás, hogy megint magyar ember üljön Szent István örökébe.

Hunyadi János dicsőséges László fiának, a nemzet reménységének gyalázatos elpusztítása: a lelkesedés és faji büszkeség s a harag és bosszú érzelmeit együtt fogta Mátyás királyjelöltségének szekerébe; de a természetes köznemesi osztályérdek és a magasabb nemzeti érdek tudata is Mátyás szekerét tolta. A többit elvégezte Hunyadi Jánosné Szilágyi Erzsébet anyai szíve és erős akarata, Vitéz János váradi püspök hűsége és diplomataokossága, valamint Szi-lágyi Mihály hatalma és erőszakossága. Csak a nagy oligarchákat, a Garaiakat, Ujlakiakat kellett leszerelni – akik maguk is királyjelöltekként szerepeltek –, hogy Mátyás előtt szabaddá váljék az út.

A királyválasztó országgyűlés Rákoson 1458. január 23-án Mátyást egyhangúlag magyar királlyá választotta.

A köznemesség, a tömegek, a Hunyadi család neves és névtelen híveinek öröme határtalan. Vitéz János, a nagy műveltségű püspök mámoros beszédet intéz a rendekhez s a nemzeti közvélemény, a magyar faj győzelmét ünnepli a fiatal király személyében s egyben a gyűlölt idegen befolyás vereségét. A kemény vén harcos Szilágyi Mihály valóban a nemzet lelkéből beszélt, mikor a választás előtti tüzes magyar beszédében „a magyar faj becsülete” érdekében valónak mondotta, hogy annyi idegen után végre magyar ember homlokát illesse Szent István koronája. Vitéz János püspök Milánó fejedelméhez intézett levelében így ír a királyválasztásról: „Isten csodás kegyelmességével a különféle viszontagságok által megzavart Magyarországra vetvén irgalmas tekintetét, legújabban úgy ez országnak, mint egyszersmind a mai magyar nemzetünknek rég letűnt boldogságát visszaállította.”

Bécsújhelyen riadalom, Rómában Öröm

Németországban, különösen a bécsújhelyi császári udvarban riadalmat, kelletlen érzéseket és gyűlölködő mendemondákat kelt a hír, Rómában, a pápai udvarban örömet és ujjongást. III. Calixtus pápa Mátyásnak többek között ezeket írja: „Midőn éppen a török zsarnok fenyegető készületei és a keresztény fejedelmek vészteljes hanyagsága a legnagyobb aggodalommal töltötte el lelkünket, feltűnt az a szerencsés nap, melyen magyar királlyá megválasztásodról tudósíttatánk. Hogy ez be fog következni, előre megjósoltuk, erősen hittük. Mert nem lehetett föltennünk, hogy az igazságos Isten, akiért és akinek híveiért boldog emlékezetű atyád dicsően és vitézül harcolt, az ő házát a viszontagságok súlya alatt elmerülni engedje.” „…Fenséged felmagasztaltatásában imádságaink és könnyeink gyümölcséi látjuk. Fenséged személyében pedig Istennek emberét ismerjük föl, akit nemcsak Magyarországnak, hanem az egész keresztény világnak küldött.” „Fölidézve atyádnak, Krisztus győzhetetlen atlétájának, örök dicsőséggel környezett emlékezetét, azt a meggyőződést tápláljuk, hogy az ő gyászos halála után Magyarország Benned újabb támasztóoszlopot nyert, melynek szilárdságát növeli az, hogy előtted áll atyád dicsőségének példája. Ezt biztos hitünk szerint Te nemcsak el fogod érni, hanem minden igyekezettel fölül is fogod múlni...” „Erős meggyőződésünk az. hogy Fenséged a halhatatlan Isten kegyelme által vezérelve, amily szerencsével emelkedett ifjúkorában ama hatalmas ország trónjára, oly sikerrel fog a hit ellenségeinek megsemmisítésére és az örök dicsőség elnyerésére működni!”

A korona Grácban, Mátyás Prágában

Az ifjú király megválasztásának napján Prágában Podjebrád György kormányzó barátságos fogságában volt, a szent korona pedig Grácban III. Frigyes császár kezében. A rákosi országgyűlés Szilágyi Mihályt öt évre kormányzóvá választotta még a királyválasztás napján, s egyben követségek menesztését határozta el Frigyeshez a koronáért, Podjebrádhoz a királyért, mindkettőhöz a magyar fegyverek fenyegetésével.

Podjebrád barátságosan bánt Hunyadi János kisebbik fiával, s örült megválasztásának, természetes szövetségest látott benne mind a maga hasonló nemzeti királyságra való törekvései szempontjából, mind a császár ellen. Kiadja Mátyást, s ünnepélyesen elkíséri a határig. Ott közli a fényes magyar küldöttséggel, melynek élén a boldog édesanya, Hunyadi Jánosné. Szilágyi kormányzó. Vitéz János váradi, Szilasi Vince váci püspök, Rozgonyi János erdélyi vajda, Ország Mihály, Rozgonyi Sebestyén, Báthori István lovagolnak, hogy leányát, Katalint eljegyezte Mátyás.

Bemutatkozás a határon

A küldöttség megrökönyödik, mert Garai László nádort csak úgy tudták volt megnyerni, hogy Szilágyi és Hunyadi Jánosné a legünnepélyesebb formában ígérték meg a király házasságkötését a dölyfös nádor leányával, Máriával. Nagy vita kerekedett, de Mátyás becsületből és egyben okosságból a maga ígéretének megtartása mellett döntött. A 18 éves király íme már a határon megvillantotta csodálkozó és megdöbbent hívei és rokonai előtt hatalmas egyéniségét. Ez volt első győzelme a kiskirályokon.

A tizennyolc éves ifjú szemben egy ellenséges világgal

Az ifjú király helyzete nem volt könnyű. Bizánc neve már Isztambul ekkor, s az ozmánok trónján II.

Mohamed ül, a görög birodalom megsemmisítője, aki Hunyadi Jánossal évtizedeken át mérkőzött. A római császár: III. Frigyes, atyjának és Magyarországnak konok és engesztelhetetlen ellensége, érzi a Hunyadiak erejéből és dicsőségéből az ő császárságára eső árnyékot és fenyegetést, s makacsul tartja birtokában az ország szent koronáját, ismervén a varázserőt, mely abból a hagyománytisztelő magyarokra sugárzik.

Lengyelország királya: Jagelló Kázmér maga is királyjelöltként lépett volt fel még az imént vele szemben, s igényét fönntartja továbbra is a magyar koronára. Velence ellenlábasa Magyarországnak a dalmát tengerparton. Bent az országban pedig a zűrzavar, erkölcsi, hatalmi leromlás, amit V. László hagyott maga után – üres kincstár, legyöngült honvédelem, gyanakvó, duzzogó, lázadásra kész nagyurak. Hozzá az országgyűlés éppen a királyválasztáskor hozta határozatba, hogy az új király ezentúl a maga seregével hadakozzék, csak nagy szükségben nyúlhat a főurak bandériumaihoz és csak végszükség esetén a nemesi közfelkeléshez.

Bonaparte Napóleon 26 éves volt. mikor az olaszországi hadjárat diadalait aratta. Hunyadi Mátyás 18 éves, mikor átvette Szent István birodalmának kormányzatát, s 1458. február 14-én ünnepiesen bevonult Budavárába.

Beköszöntő intézkedések, első ámulat

Első intézkedései mind nagyobb ámulatba ejtik az országot és Európát. A nyűgös öreg kardforgatót, Szilágyi kormányzót, nagybátyját, az Alföldre küldi törököt verni. A kötelmeivel nem törődő Ujlaki Miklós erdélyi vajdát annak sógorához, Podjebrádhoz írt levelében megfenyegeti, aztán megtöri. A hatalmas cseh rablóvezértől, Giskrától Rozgonyi Sebestyénnel elvéteti Vadna várát, és nyílt ütközetben Sárospataknál megsemmisíttet egy cseh sereget. A pápa sürgetésére, hogy lépjen a török ellen apja nyomdokaiba, országgyűlést tart júliusban Pesten, s azon sereget kér, de nem kap; a rendek ragaszkodnak a januári királyválasztó országgyűlés ama döntéséhez, hogy az ország védelme elsősorban a király kötelessége, intézze a maga erejével. Annyit mégis elér Mátyás, hogy a hivatali kötelességeivel nem törődő Garai Lászlót nádori méltóságától megfosztatja, s helyébe Ország Mihályt teszi, a Hunyadiak régi hívét.

És az első lázadás: Garai, Ujlaki, vén Szilágyi

Erre azonban Garai összeesküvéssel felel, melyben társa volt Ujlaki Miklós és a maga kormányzói hatalmának semmibevevése miatt fölháborodott és halálosan megsértődött vén Szi-lágyi Mihály.

Szilágyi szerb fejedelem szeretett volna lenni, Brankovics György fia. Lázár után, de ez a terve nem sikerült. (Nem is sikerülhetett, mert Szilágyi egy ízben fogságba ejtette volt Brankovicsot, s a népszerű szerb despota kezét megcsonkíttatta.) E kudarc után most meg a király sérti meg azzal, hogy nélküle tart országgyűlést, holott ő tette királlyá húga, Erzsébet fiát, s különben is az ország választott kormányzója.

Mátyás Vitéz János útján nagy nehezen kibékíti lázadó nagybátyját, elibe megy augusztus 8-án, a Hunyadi-várak nagy részét átengedi neki, besztercei örökös grófságát megerősíti – és elfogadja a kormányzóságáról való lemondását.

A török elfoglalja Galambócot

Augusztus 24-én jelentés érkezik Nándorfehérvárról, hogy a török elfoglalta Galambócot, az ország egyik legfontosabb végvárát. Mátyás még aznap királyi tanácsot tart, közfelkelést hirdet, maga után küldeti a pápai követ toborozta kereszteseket s másnap már indul Szilágyi kíséretében. Budán Hunyadiné intézkedik, Carvajal bíbornok és a magyar urak néhány nap múltán loholnak a király után. Ennek villámgyorsasága és példája megteszi a hatást, a nemesi fölkelés is fényesen sikerül, a velencei követ jelenti a Signoriának: „Ebben az országban emberemlékezet óta nem uralkodott ilyen harcias hangulat és nem létesült ilyen jelentékeny sereg, melyet részint a szeretet, részint a félelem érzése hoz össze.”

Első törökverés, első alkotmánysértés, második lázadás

Mátyás Szilágyit Szendrő alá küldi, a török Szerbia belsejébe vonul vissza, de Mátyás utánuk ereszt egy dandárt, és a török sereget megveri. Aztán Nándorfehérvárra megy, s a nagy veszedelemre való tekintettel országos honvédelmi adót vet ki országgyűlés nélkül. Erre Garai, Ujlaki és Szilágyi újból összeesküsznek, s most már Frigyes császárnak vagy Podjebrádnak akarják fölajánlani a koronát. Mátyás tudomást szerez a dologról, Szilágyit elfogatja, és Világos várába csukatja. Majd néhány nap múlva, visszakanyarodva az alkotmányosság útjára, országgyűlést hirdet Szegedre.

De az országgyűlés megbékül, és mindent megszavaz

Az országgyűlés méltányolja az ország nehéz helyzetét s a király buzgalmát, a honvédelem szükségleteire mindent megad a nagyszerű fiatal királynak, aki láthatólag föl tudta gyújtani a nemzet képzeletét, s ezzel megnyitotta az ősidők óta mindig nehezen kezelhető magyar áldozatkészség forrásait.

„Az országgyűlésen vármegyei bandériumok szervezését határozták el oly módon, hogy azokba a jobbágytalan nemesek egy, a birtokosok minden húsz jobbágyuk után egy-egy fegyverest kötelesek állítani; ezeket a király évenként egyszer, három hónap tartamára, fegyver alá hívhatja, és az ország határain túl is vezetheti; fönnmaradván ezenfölül joga, végső szükség esetén fölkelésre szólítani az összes rendeket fejenként, kik azután addig kötelesek a király mellett szolgálni, míg a szükség tart.”

Bosznia hódol

Ugyanezen a szegedi országgyűlésen megjelent Bosznia vitéz királya. Osztója Tamás, elismerte a magyar korona fönnhatóságát, s azt kérte, hogy Szerbia fejedelemségét Mátyás, fiára, István hercegre ruházza, ki Lázár fejedelem lányát vette nőül. Mátyás így is cselekedett.

Ugyanebben az évben, de jóval előbb, alig több mint egy hónappal Mátyás trónra lépése után a cseh rendek királyukká választották a nagy tehetségű Podjebrád György kormányzót. Mátyás jövendő apósát és szövetségesét.

Magyar püspökök koronáznak Prágában, első diplomáciai siker

Mátyás Podjebrád kérésére magyar főpapokat küldött a prágai koronázás szertartásának elvégzésére, a győri és a váci püspököket. Egyben az ifjú diplomata e püspökei útján esküvel megerősített nyilatkozatot csikart ki Podjebrádból, melyben az hűséget fogad a római egyháznak és a pápának. Ez volt az első lépése a huszitizmus ellen és első diplomáciai sikere. Mindez pedig történt 1458. február 14-e és ugyanez év december közepe között. Ragyogóbb nyitánya egy nagy uralkodói és államférfiúi pályának el sem képzelhető.

Mátyás király magyarsága

Román szomszédaink, hűtlen dunai osztályostársaink, de más ellenfeleink is, szeretik elvitatni tőlünk Mátyás királyt. Hunyadi János oláh (vlach) származását emlegetik és feszegetik. Nem veszik észre, mennyire a magyar belső hódító erő és presztízs malmára hordják a vizet.

Nem kell genealógiai szalmacséplés

Én itt genealógiai szalmacséplésbe főleg azért nem bocsátkozom, mert annak amúgy is kétes eredményeit semmiképpen sem tartom perdöntőnek Mátyás király, vagy akár Hunyadi János magyarságára. Mint ahogy minden francia joggal nevetheti ki azt az együgyűséget, amely Napóleon franciaságát akarja elvitatni, mi magyarok – szerényebb állásunkhoz képest a világ előtt – legalábbis mosolyoghatunk azon a hiú erőlködésen, mely Hunyadi Jánost és Mátyást mindenáron ki akarja tőlünk sajátítani.

Fraknói Vilmosnak, Mátyás király kiváló történetírójának megállapítását ugyan, „hogy Mátyás atyjának elei az oláhok elnevezéssel összefoglalt albán, román és bolgár eredetű pásztornéphez tartoztak”, szerintem csak nagyon lényegbevágó kiigazítással és kiegészítéssel lehetne elfogadni. Mert hiszen az albán, román, bolgár eredetű pásztornép előkelői, a moldvai és havasalföldi sok százados besenyő, kun és tatár uralom természetes következményeként többnyire besenyő, kun vagy tatár vérűek voltak. Bazarába vajda bizony valójában kun vagy tatár úr volt, mint ahogy kimutathatólag turáni vérű a romániai bojárság nagy részben, Hunyadi János elei pedig oláh kenézek voltak. A vlach pásztorok besenyő, kun, tatár urai és harcias vezetői, megengedem, elrománosodtak később, akárcsak a normannok Franciaországban, de Hunyadi János korában ez az elrománosodás még alig fejeződhetett be. Valószínű az, sőt több mint valószínű, hogy a Hunyadiak vérségileg a magyarral rokon népiségből sarjadtak. A Hunyadiak családjában szereplő Vojk név is fölötte hasonlatos Szent István pogány Vajk nevéhez. Mátyás anyja horogszegi Szilágyi Erzsébet volt, apai ágon az elmagyarosodott Garázda bosnyák család sarja, tehát vérségileg szintén legalábbis nem tiszta magyar. De lehet igaza akár Hóman Bálintnak is, hogy Hunyadi János apja Zsigmond király volt. Az igazi lényegen semmit sem változtathat.

Mátyás magyarsága Napóleon franciaságának tükrében

Mit bizonyít mindez és tetejében az a tény, hogy Hunyadi János és fia, Mátyás, a magyar nemzet kimagasló hősei, sőt a magyar faj tulajdonságainak, szellemének és törekvéseinek világraszóló megtestesítői és vezérharcosai lehettek? A magyar fajta csodálatos erejét, a magyar szellem lélekalakító hatalmát, a magyar államalkotásból és a magyar nemzetegyéniségből áradó forró és fényes szuggesztiót.

Napóleon korzikai származása csak egyik alapvető tényezője az ő géniuszának, a másik a francia nemzetközösség kollektív zsenije, mely keretet, teret, szellemi tápot, ösztönzést, fokozást és színezést adott, széles távlatot, messze célokat és a francia művelődés varázsának titokzatos sugallatait Bonaparte hadnagy bontakozó, fogékony egyéniségének, hogy a korzikai bábból kirepülhessen a franciák világverő császárja, s diadalmas szuronyai hegyén, de elsősorban a maga személyében, meghordozza Európa minden sarkában a francia szellem és művelődés dicsőségét. Csak nagy, erős, eredeti, termékeny, hódító szellemű nemzetek és fajok értik ezt a varázslatot: ilyen tökéletesen meghódítani s átitatni a maguk szellemével a legnagyobb idegen egyéniségeket s a maguk szellemének Prométeuszaivá avatni azokat, így hordozta magában és magával a hellén szellemet a macedón Nagy Sándor, Napóleon a franciát, Cavour az olaszt. Mátyás király talán mindnél tökéletesebb lelki egységben, mondjuk „új” fajával és nemzetével, a magyart.

Liszt Ferenc német volt – vitatják nemzetük tekintélyét és önérzetét kevéssé óvó németek. Miért nem a nagy muzsikusnak életében s miért nem neki magának mondták ezt, miért nem azon melegében hazudtolták meg Lisztet, mikor éppen olyan büszkén vallotta magát magyarnak? És miért nem Mátyásnak magának magyarázták meg például a budai várban, esetleg a bécsi vagy az olmützi vagy a boroszlói magyar királyi palotában, vagy valamelyik nevezetes országgyűlésen, állítólagos vérrokonai, hogy hiszen nem is magyar?

Magyarsága: a magyar fajta dicsősége

Holott minél kevésbé volt vérségileg magyar, annál nagyobb és halhatatlanabb dicsősége a magyarságnak, hogy a lángész csodálatos ihletével olyan nagyszerűen, olyan tökéletesen és olyan maradéktalanul tudta kifejezésre hozni és szolgálni nemcsak a magyar államalkotás, a magyar birodalmiság örök gondolatait és céljait, nemcsak a magyar nemzet faj fölötti egyetemességét, hanem mindazt is, ami magának a törzsökös magyar fajtának legsajátságosabb, legkülönösebb, legegyedülállóbb vonása-szépsége, erénye-bűne. Mintha róla olvasta volna le Ady e gyönyörű sorait: Vétkeimet nagybüszkén
Bíborba öltöztetem,
S magyar bűnnél nincsen szebb
A világon.

A magyar népmese királya

Ha az ember elolvassa Fraknói Vilmos kitűnő Hunyadi Mátyás király-át , mindegyre megelevenedni véli a szigorúan oknyomozó történetírás soraiból a magyar népmese királyát, ahogy hadakozik diadalmasan a fél világgal, könnyedén, természetesen, magától értődő egyszerűséggel és ugyanolyan természetes pompában; kigúnyolja, megveri, csúffá teszi a császárt, mint Háry János Napóleont, csakhogy valóban megveri, csakugyan megleckézteti; Bosznia déli sarkától Boroszlóig, Bécstől a Fekete-tengerig az ő zászlait lengeti a szél, Boroszlóból ki sem mozdul és mégis összeroppantja két nagy nemzetnek az övénél tízszer nagyobb hatalmas egyesült hadseregét; befejezi a bécsi Szent István dóm építését, s piros-fehér-zöld cserepet rakat a toronyra, újjáépíti a bécsi császári palotát, megkapáltatja és móresre tanítja a népnyúzó nagyurakat, s ami talán mindennél meseszerűbb: nehéz és sűrű adókat vettet az országgyűlésekkel a magyar nemességre...

Hát ki a magyar, ha még Mátyás király sem az?