Benedek Elek

Magyar mese-és mondavilág

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-232-3

MOBI ISBN 978-963-453-233-0

TARTALOM

I. A CSODASZARVAS

Az olvasónak
A csodaszarvas
Az égig érő fa
Szép Cerceruska
A fekete havas
Erős János
Szép Palkó
A vitéz Szőcs
Az aranyszőrű bárány
Babszem Jankó
Szalonnafa
A csodaóra
Rózsa királyfi
Bolond Istók
Mirkó királyfi
A béka
Feketeország
A vasorrú bába
Az acélgyűrű
A király nyulai
Hammas Jutka
A szegény ember hegedűje
Az aranyköles
A kicsi bojtár
A szerencse és az áldás
Krisztus és az elégedetlen pópa
Szóló szőlő, mosolygó alma, csengő barack
Vár és forrás
A lompos medve
A csonka torony
Krisztus és a fösvény asszony
Az isten kardja
Az Úristen és Éva anyánk
A táltos kecske
Bálványos vár
A tejkút
A hadak útja
Megölő Istéfán
A molnár leánya
Mi van a ládikóban?
Üssed, üssed, botocskám!
A fazékfedő
A zarándok
A kétszívű királyfi
Béka-királykisasszony
A két borsökröcske
Gácsera
Rapsóné
Szerencsének szerencséje
Kígyó darvitéz és tatárvitéz
Három nemeslegény
Venturné
Melyik ér többet?
A rászedett ördög
A vörös tehén
Jégország királya
Az aranygyapjas kosok
A tűz
A szegény ember kakasa
Világszép ilonka
Táltos Jankó
A rozmarintszál
A telhetetlen kecske
János vitéz
A deszkavári királyfi
Hammas Gyurka
A huszárból lett király
A mindent járó malmocska
Mikor én kisfiú voltam…
Jakab és a zab
A szegény ember és a halál
Az öregek
Dolgozz, macska!
Tamás kocsis
A gazdag csizmadia
A katona meg a szabólegény
Többet ésszel, mint erővel!
Péterke
Sárga kicsi kígyó
Igazság és hamisság
A félkegyelmű
Péter és Pál
Az aranyhajú ikrek
Kevélység, kedvesség és szívesség
A Napisten
A möndölecskék
A halál
Az arany nyílvessző
Az aranyhajú királyfiak
Bolond Mihók
A só
A kerek kő
A hazug legény
Beckó vára
Erős Pali
Az ördögbarázdák
Nyika
A tizenkét varjú
Szómagyarázó

II. A FEKETE KISASSZONY

A fekete kisasszony
A vörös királybíró
A cigánypurdé
Az erdőzöldítő és mezővirágoztató királykisasszony
A szekeres ember
A tökváros
Hét juhakol
Hirtelennőtt
A halálos tánc
A három aranygyűrű
A nagyotmondó legény
János diák
Arva fuisti…
A kis gömböc
A hricsói kőbarát
A rózsa
A királykisasszony cipője
A székely asszony
A farkas és a róka
Rák és mász
A táltos királykisasszony
A bátyám lakodalma
Kilenc
Az ördög hídja
Világszép sárkány rózsa
A világvándora herceg
Szűz Mária keresztlánya
A Tülökvár
A vénasszony és a halál
A banya
Az aranyfogú királyfiak
Hamupipőke királyfi
A bolondok
Andorás vitéz
Szép Miklós
A kakas és a pipe
Firtos és Tartod
A zöld király
A lúd lába
Az aranymozsár
Az örök ifjúság vize
A macska
Etéd, Szolokma, Atyha
A tizenhárom hattyú
Az özvegyasszony tehene
A farkas, a róka, a nyúl meg a varjú
A varjúkirály
A nyárfa meg a fenyőfa
A boszorkányság
A háromvadas királyfi
A ló és a szamár
Világszép nádszál kisasszony
A juhász báránya
Krisztus a csárdában
A hétéves gyermek
A szürke
Brúgó
Isten
A zsoltáréneklő madár
A varga három kérése
Támán és Ámán
A gyémántkrajcár
A szegény ember hat fiacskája
Krisztus és a madarak
Teddneki János
A kereszt
Szélike királykisasszony
Réka királyné sírja
A gyermekek faluja
A szegény ember és a róka
Firtos lova
Tündér Erzsébet
Ördög árka
A kútágas
Hattyú vitéz
A Rózsát nevető királykisasszony
Halász Józsi
A csudaerejű sár
Gyöngyvirág Palkó
A bárány mája
A szegény ember szőlője
Fadöntő
A ljetavai pap
Ördög Jánoska
A vadgalamb és a szarka
A griffmadár
Kacor király
Mezőszárnyasi
A cigány a pokolban
A váltott gyermek
Ördög Rózsa
Haragszik-e, gazduram?
Vas Laci
Csali mese
A gyertya meg a vasfű
Pihári
Félsz
A sündisznó
A török basa
A csillagszemű juhász
Furulyás Palkó
A táltos asszony
Az ezüstló
A gulyás leánya
Pengő
A bujdosó macska
Az aranypálca
Az ördög és a tót fiúk
Prücsök
Három kívánság
Kermomiéti
A halhatatlanság országa
A tehén és a ló
Az okos leány
Isten áldása
A döglött egerek
Miért nincs a cigánynak búzája
Vízi Péter és Vízi Pál
A rác, a róka meg a szarka
A kóró és a kis madár
A kerekes fia
A galamb, a réce meg a lúd
A kút
A legszerencsésebb óra
Az obsitos
A talléros kalap
Mátyás király juhásza
Ludas matyi
Molnár Ferkó
Az aranyfonál
Kondás Jankó
Tréfás mesék
Az őzhús
Kutya, macska, egér
Szómagyarázó

III. A TŰZMADÁR

A tűzmadár
Ambrus királyfi
A fiú sziklája
Mátyás király és az öreg szántóvető
A szamár meg az oroszlán
A marha bogározása
A zöld királyfi
A róka meg a pacsirta
Ravasz Jancsi
A kígyóbőr
Az ember életideje
A vén kutya
A nyulacska harangocskája
Mese a dohányról
A szegény ember hídja
Az elrabolt királykisasszony
A beteg király
A kis-kanász meg a farkas
A kutya meg a nyúl
A szegény ember krumplija
Zeta vára
Az Aranyréten
Csalatornya
A róka és a szarka
Tatár hídja
A bába köve
Mese a fákról
A “Silt”
Kígyós Jancsi
Az Ozsvát testvérek
Bod
Az aranytulipán
Hamupipőke
A jó tanácsok
A csúnya királyfi és a szép királykisasszony
Az aranytollú madár
A tordai tündérvár
A két garas
A szalmakirály
Backa vára
A hétszépségű királykisasszony
A Rózsa-hegy
Gyöngyike
A bölcs királyfi
A dicsekedők
Szent Péter és az ácsok
Az aranymadár
A francia királykisasszony
A halász fia
Kutya szeretne lenni
Leánykő
A vándorlegények
Többsincs királyfi
Szent Péter atyafiai
A kincses bojtár
Hajnal
Ördög köve
A vén szolga
Kökény Matyi
Kolontos Palkó
A vénleány
Attila földje
Lehel kürtje
Botond
Csicser
A csudakard
A jégpáncélos vitéz
A szomorúfűz
Bolond Jankó
A szentdemeteri kastély
A napnyugati király leánya
Krisztus urunk muzsikája
A vitéz szabólegény
A kecskebékák királya
A színében változó királyné
A cigány halála
A szamár füle
A szárnyas királyfi
A halál anyja
A szárnyas állatok beszédje
A nap fája
Három tündér
A parázs
A szerencsekrajcár
A bujdosó herceg
A remetekirály
A lélek
Az árvák pénze
A Tisza
A világszép úrfi
Mese a kalászról
A prücsök krajcárkája
A légy
Mit beszéltek a szamarak?
A rest többet fárad
Szent László
Ember és állat
A gomba
A bor
Hiripné fiai
A rác
A mezei egér
A szegény ember királysága
Szent anna tava
A kék liliom
Maros és Olt
A soknevű királyfi
A király és a bognár
Gyöngyszín Ilona
A szegény meg a gazdag legény
A találós mese
Szemet szemért
A szegény asszony szíve
Deák balázs
A Papucs szaggató királykisasszonyok
Benet úr
A hű szolga
A grófkisasszony
A pöstyéni leánykút
A vörös sapka
Szeredy gáspár
Béla kisasszony
Istené a szállás
Napleánya királykisasszony
A megszámlálhatatlan sok juh
Feszület a fában
A hamis eskü
Az ember a legerősebb
Rőszel Boris
Mészáros Gyuri
Póky Péter
Az aranyhal
A szélvári csudavirág
Az árvalányhaj
Kerecsényi László
A galambok
A bika
Szegfűhajú János
A kolozsvári bíró
Az ikrek
A pelikánmadár
A kecskekörmök
Csonka és sánta pajtás
A kápolna harangja
A mohos tulkai
Jankalovics
“Itt a vége”
Szómagyarázó

I.

A CSODASZARVAS

AZ OLVASÓNAK

A Magyar Mese– és Mondavilág kötetei sok ezer példányban forognak a magyar ifjúság és a nagyközönség kezén, s így az a vágyam, hogy a magyar nép meseköltése közkinccsé váljék, máris teljesült.

Nagy lelki örömmel hallom, hogy könyvem a családos házak kedves barátja s az iskolai oktatásnak segítőtársa lett: hogy nagyok és kicsinyek gyönyörűséggel és haszonnal olvassák. A magyar népé ezért az érdem elsősorban. Az ő lelkének kincsei e mesék. Én csupán a nép mesemondó fia vagyok.

Köszönöm, hogy hallgatjátok mesemondásomat.

Kisbaconban, 1901 július havában

Benedek Elek

A CSODASZARVAS

Hol volt, hol nem volt, messze keleten volt, volt egy híres, hatalmas fejedelem. Tudom, hallottátok hírét, nevét: Nimród volt a neve. Ennek előtte sok ezer esztendővel élt ez a Nimród, de híre fennmaradt. Mert Nimród volt az apja Hunornak és Magyarnak, annak a két dali szép vitéznek, akiknek maradvái[*] a hunok és magyarok.

Tudjátok-e, miről volt híres Nimród fejedelem? Arról, hogy abban az időben, de még azelőtt is, de még azután is, nem volt emberfia, aki úgy értse s úgy szeresse a vadászatot, mint ő. Így hallottam én a nagyapámtól, a nagyapám is a nagyapjától. Reggel, ha fölkelt, s eligazgatta országának mindenféle dolgát, nyakába vetette a nyilát, fölkapott a paripájára, vágtatott, mint a sebes szél, még annál is sebesebben, hegyeken-völgyeken, árkon-bokron keresztül, s lóhátról lőtte le a repülő madarat. Amely madárra ő ráfogta a nyilát, nem énekelt, nem röpült az többé.

Nimród egymagában szeretett vadászni, de amint a fiai egy kicsit fölcseperedtek, vitte ezeket is magával. Különösen a két idősebb: Hunor és Magyar mindég ott nyargaltak az oldalán, s próbálgatták ők is röptében lelőni a madarakat.

Hej, volt nagy örömben Nimród, mikor látta, hogy apja fia mind a kettő: Hunor is, Magyar is. Nagy ritkán ha elhibáztak egy-egy madarat, s mondta is Nimród magában nemegyszer: még különb vadászok lesznek ezek a fiúk, ha embernyi emberré nevekedtek.

Örült ezen az öreg Nimród: hadd legyenek különbek a fiai, mint ő. Hadd menjen hírük hetedhét országon is túl.

Telt-múlt az idő, Hunor és Magyar nagy, erős legényekké, deli szép vitézekké cseperedtek, hogy Nimródnak, ha rájuk tekintett, nevetett mind a két szeme a nagy szívbéli örömtől.

Gondolta magában Nimród: “na, ezeket a fiúkat már a maguk szárnyára is ereszthetem”. Hadd lakjanak külön sátorban, akkor menjenek vadászni, amikor kedvük tartja, s ott járjanak, ahová a szívük húzza. Mondta is a fiainak:

– Édes gyermekeim, én már öreg ember vagyok, nem vihetlek mindig vadászatra, amikor nektek tetszenék, lakjatok ezentúl külön sátorban. Adok annyi földet, annyi erdőt, annyi lovat, ökröt s mindenféle jószágot, hogy élhettek gond nélkül, s ha majd behunyom a szememet, tiétek lesz az ország: osszátok meg a földjét, gondját egymás közt becsületesen.

Megköszönték a fiúk édesapjuk nagy jóakaratját, másnap kiköltözködének a szülői sátorból, s egy szép lankás dombnak a tetején, egymástól nem messze, két sátrat üttetének fel, s ottan megtelepedének cselédjeikkel.

Eleinte csak a sátraktól nem messze jártak vadászni, de később mind messzibb, messzibb elkalandozának. Hanem azért estére mindig hazakerekedtek, aztán beszóltak az édesapjukhoz, elmesélték: hol, merre jártak, hány vadat lőttek, hányat hibáztak el. De egy este, mikor éppen a lobogó tűz körül ültek, s falatoztak, megszólalt Hunor, és azt mondá az öccsének:

– Te, Magyar, egyet mondok, kettő lesz belőle.

– Mondjad, Hunor bátyám, én örömest hallgatom, mert tőled még mindig csak jót hallottam.

– Az a mondandóm, Magyar öcsém, hogy holnap reggel induljunk hosszabb útra. Nézzük meg, mi van az országunk határán túl! Hátha ott még több a vad? Nagyobbak a folyók, s több a hal? Nézzük meg!

– Már régen forgatom én is ezt a fejemben – mondá Magyar –, csak ajangottam[*] elémondani. Itt már ismerünk minden bokrot, erdőnek, mezőnek minden zegét-zugát, talán azt is tudjuk, hány bölény, medve, szarvas, hány sas, sólyom s egyéb madár van az erdeinkben.

– No, azt könnyen számon tarthatjuk, mert erősen fogyatkoznak a vadak. Ami igaz, igaz: az édesapánk sok vadat lelőtt, de még mink is.

Megegyeztek, hogy pitymallatkor indulnak, mégpedig nyugat felé. Magukkal visznek ötven-ötven legényt, a legerősebbeket, a legbátrabbakat, s vissza sem jőnek, míg a hó le nem szakad.

Pitymallatkor csakugyan fölkerekedtek, s útközben vadászgatván, mentek, mendegéltek elébb, elébb. Ahol az éjszaka meglepte őket, ott szállást vertek, megháltak, s reggel ismét továbbmentek.

Már rég túl voltak az országuk határán, s minél tovább mentek, annál jobban tetszett erdő-mező. Szemmel be nem lephető,[*] végetlen nagy rónaságon vitt keresztül útjuk, s közbe-közbe rengeteg erdőségekbe jutottak, melyek tele voltanak vadakkal.

Hej, ez kellett nekik! Itt aztán volt mire vadászni. Szerették volna, ha most itt volna az édesapjuk is, hadd látná, mi tenger vad van itt. Bizonyosan kedvet kapna megint a vadászatra. Meg is sokallották már, annyi volt a vad. Bölénybikák, szarvasok, őzek ott legelésztek a tisztásokon, nem bántották. Jobban esett, ha egy-egy vadat külön vehettek üldözőbe. Az után elcsatangoltak reggeltől estélig.

Hanem egyszer láttak aztán egy olyan vadat, amilyet még soha. Egy szarvas volt, amilyen csodaszépet még emberi szem nem látott. A két ágas-bogas szarva össze volt fonódva, s lebegett a feje fölött, mint egy koszorú. A két szeme feketéllett, ragyogott, mint a fekete gyémánt. A dereka karcsú, hajlékony, mint a lengő nádszál, a lába vékony, s szaladván nem látszott érinteni a földet.

– Nézd, öcsém, Magyar, csodaszép egy szarvas! – kiáltott Hunor.

– Csodaszép, csodaszép! – kiáltott Magyar is –, még nem láttam ehhez hasonlatost.

– Utána!

Szaladott a csodaszép szarvas, mint a sebes szélvész, utána Hunor és Magyar s velük száz deli legény. Tisztásról sűrűbe, sűrűből tisztásra, hegyeken föl, vizeken keresztül. Hol eltűnt, hol felbukkant a csodaszép szarvas: csalta, csalogatta Hunort és Magyart.

Habba keveredtek[*] a vitézek paripái, mind lassúbb, lassúbb lett a vágtatásuk, de Hunor és Magyar nem hagyták félbe az üldözést. Biztatták a lovukat: szaladj, szaladj, édes lovam!

Reggeltől alkonyatig űzték a csodaszép szarvast. El akarták fogni elevenen, hogy hazavigyék édesapjuknak. Mert az idegen földön sem feledték az édes jó apát… De hiába. Leszállt a nap, alkonyodott, s a csodaszép szarvas eltűnt az ingoványos helyen, a sűrű nádas rejtekében. Ide már nem követhették: ott vesznének mindannyian. Bizonyosan ott veszett a csodaszép szarvas is.

De ha a csodaszép szarvast meg sem is foghatták, elvezette őket ez olyan szép földre, amilyet még nem láttak. Egy szépséges szép sziget volt ez, körös-körül, ameddig a szemük elért, erdők és folyóvizek. Övig gázoltak a fűben, virágban. Nagy terebélyes fák adtak pompás gyümölcsöt és enyhe árnyékot. A vizeknek színén kicsiny és nagy halaknak ezrei úszkáltak, s játszadoztak a nap verőfényében.

– Be szeretnék itt maradni örökre! – mondá Hunor áradozó szívvel. – Hát te, öcsém, Magyar?

– Én is, bátyám, én is!

– De vajon mit szól majd az édesapánk?

– Az igaz. Holnap visszamegyünk, s tanácsát kérjük.

Másnap csakugyan felszedelőzködtek, s indultak vissza az édesapjuk országába. Visszatérőben csak annyi vadat ejtettek el, amennyire szükségük volt ebédre, vacsorára. Hét nap s hét éjjel tartott az útjok. Csak most látták, hogy milyen messze elkalandoztak hazulról. Az öreg Nimród sátrában feküdt, mikor beléptek. Szomorú volt, nagyon szomorú. Gyönge hangon kérdezte:

– Hol voltatok? Kétszer hét napja s éje, hogy nem láttalak. Pedig érzem, hogy nem sokáig élek.

Mondá Hunor:

– Bocsáss meg, édes jó apám, vadászkedvünk messze vitt. De lásd, visszajöttünk elmondani, hogy találtunk egy szép, nagyon szép országot, ahol megtelepedni nagy kedvünk volna mindkettőnknek.

– S az én országom nem kell tinéktek? – kérdé Nimród bánatosan.

– Apám – szólt most Magyar –, van neked rajtunk kívül még több fiad is, hadd legyen ez az ország az övék. Add ránk áldásodat, s ereszd szabadjára két idősebb fiadat.

Nimród szeme könnyel telék meg, s remegő hangon szólt:

– Jertek hát, térdeljetek elém, hadd teszem fejetekre reszkető kezemet.

Letérdeltek a fiúk, s az öreg megáldá.

– Eredjetek, az Isten vezéreljen! Áldás, szerencse kísérjen, amerre jártok!

Ezt mondá Nimród, s homlokon csókolá Hunort és Magyart. Még egyszer megpihent rajtuk tekintete, aztán behunyta szemét, s Hunor és Magyar karjai közt nemes lelkét kilehelé.

Meghalt Nimród, fiai eltemették nagy pompával. Hunor és Magyar a temetés után útra keltek, s testvéreiknek hagyván az országot, mentek, mendegéltek ama csodaszép sziget felé.

Hét nap s hét éjjel tartott az út most is, s mikor megérkeztek, leborultak a földre, s hálát rebegtek az Istennek, áldották a csodaszarvast, mely e gyönyörű vidékre csalta, csalogatta őket.

Már több napja voltak a szép szigeten, s csodálkoztak, hogy a maguk emberein kívül más embert nem látnak. Azt mondta Hunor:

– Öcsém, nézzünk széjjel, hátha találunk valami lelkes állatra[*] is!

– Jól van, bátyám, menjünk.

Fölkerekedtek a száz vitézzel, s sokáig kalandoztak, csatangoltak a nagy rónaságon.

Hát egyszer mit látnak! Szemük-szájuk elállott a nagy csodálkozástól. Egy nagy csapat leány, egyik szebb a másnál, ott táncolt karikába-körbe egy csörgedező forrásnak a tövén. Szépen összefogództak, lehettek százan, ha nem többen, s úgy keringtek körbe, közepén pedig két leány lejtett, de olyan szép mind a kettő, hogy a napra lehetett nézni, de rájuk nem.

Hunor és Magyar összenéztek, a többi vitézek sem különben; nem szóltak semmit, de azért tudták, hogy egyet gondolnak mind. Egyszeribe közrefogták a táncoló leányokat, ki-ki egy leányt fölkapott a nyergébe, s azzal – uzsgyi neki, vesd el magad! – elvágtattak sebes szélnél sebesebben.

Hunor és Magyar azt a két leányt kapták föl a nyergükbe, akik a kör közepén táncoltak. Mikor a sátrukhoz értek, ott szép gyöngén leemelték a leányokat a nyeregből, és bevitték a sátrukba.

Aközben magukhoz tértek a leányok is. Reszkettek a félelemtől, de Hunor és Magyar olyan szép szavakkal engesztelték, vigasztalták, hogy lassankint nekibátorodtak, s nem is bánták, hogy elrabolta őket ez a két deli szép fiú. De a többi leány sem bánta.

Hunor és Magyar csak most tudták meg, hogy az a két leány, akit ők elraboltak: az alánok fejedelmének, Dulnak a leánya. Annál jobb! Fejedelmi vérből való feleségük lesz hát. De a leányok is örültek, mikor megtudták, hogy a világhíres Nimród fiai veszik őket feleségül.

Mondta Hunor az ő párjának:

– Te az enyém, én a tied, ásó, kapa válasszon el minket!

Mondta Magyar is az ő választottjának:

– Te az enyém, én a tied, ásó, kapa válasszon el minket!

Visszamondták a lányok is ezt szóról szóra.

Ez volt az ő esküjök.

Még aznap nagy lakodalmat laktak. Egyszerre volt a lakodalma Hunornak és Magyarnak s száz vitézüknek.

Az Isten megáldotta frigyüket, s szaporodtak ivadékról ivadékra. Idők múltán már nem volt elég a szép sziget Hunor és Magyar nemzetségének.

Tovább kellett vándorolniok.

Új hazát, nagyobbat kellett keresniök, annyira elszaporodtak hunok és magyarok.

Merre mentek, hová jutottak, elmondom nektek később.