Copyright © Szekeres Judit

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-52-9

El lehet-e temetni örökre a múltat? Vagy talán végig elkísér minket, hogy árnyékot vessen ránk, mikor kisütne felettünk a nap?

Szimóna és Márton, akiknek sikerült bebizonyítaniuk, hogy a szerelem képes legyőzni minden akadályt, az újrakezdés örömében boldogan vágnak neki a közös jövőjüknek. Azt azonban nem is sejtik, hogy az összes eddigi megpróbáltatás csupán előszele volt annak a tomboló viharnak, amely hamarosan mindent a feje tetejére állít. A történetben olyan új szereplők is feltűnnek, akiknek megjelenése visszafordíthatatlanul megváltoztatja a főhősök életét, és amikor a két fiatal már azt gondolná, hogy végre célba ért, sajnos rá kell jönniük, hogy az igazi kihívások még csak ezután következnek. Szimóna sok éven át titkolt múltja most feltárul, és elérkezik a pillanat, hogy farkasszemet nézzen élete legnagyobb ellenségével, amelyben Márton elszánt hősiességgel segíti őt. Ám az események váratlan fordulatot vesznek, és teljesen új fénybe helyezik a párkapcsolatukat. Vajon Márton valóban az a férfi, akinek Szimóna gondolja? Esetleg van, amit a lány még nem tud a párjáról? Mindez kiderül A múlt árnyékában című könyvből, amely a Meztelen igazság című regény folytatása. Tarts velem, ha te is szereted az izgalmakat.

1. fejezet

Futok a sötét utcán, miközben a holdfény megvilágítja előttem az utat. A bokrok és a fák árnyékai rémképeket vetnek lábam elé, melyeken nagy iramban végigtaposok. Menekülök, nem tudom, honnan jövök, és azt sem, hogy hová tartok, csak azt érzem, hogy valami szörnyűség lohol a nyomomban. Az utca végéhez érkezem, ahonnan már nem vezet út tovább, és egy véget nem érő mező tárul elém. Nem fordulhatok vissza, hiszen azzal egyenesen az üldözőim karmaiba rohannék, de továbbmenni sincs bátorságom. Ezért csak állok, toporgok egy helyben, miközben iszonyatos félelem tölt el.

– Ott van! Látom őt! – Hallom a kiáltásokat a távolból.

Hátrafordulok, s látom, hogy egy csapat lámpással világító ember rohan felém. Abban a pillanatban ráébredek, hogy nincs más választásom, menekülnöm kell, nem kaphatnak el. Hosszú, tépett ruhámat megemelem, és eszeveszetten futni kezdek. Vágtatok, rohanok, olykor meginog a lábam, de akkor is csak futok tovább, s már arra sem figyelek, hogy egyáltalán követ-e valaki. Aztán valami nagyon furcsa történik, sűrű szürke köd száll körém. Olyan sűrű, hogy mikor kinyújtom a kezem, a könyökömig is alig látok el. Megállok, forogni kezdek, de az égadta világon semmit nem látok, csak a szürke ködfátylat, amitől teljesen elveszítem az irányérzékemet. A fárasztó roham után zihálok, és várom, hogy eloszoljon a szürke felhő. Miközben szemeimet a köd megfosztja a látástól, füleim mind kiélezettebbé válnak, és egy halk lélegzetvételre leszek figyelmes. Teljesen elnémulok, még levegőt sem veszek, de a lélegzés akkor is ott van a fülemben, még mindig hallom.

– Van itt valaki? – kérdezem remegő hangon.

Választ nem kapok, csak az érzést, hogy ott áll valaki mellettem. Óvatosan tapogatózni kezdek a ködös levegőben. Szeretném megérinteni azt, aki ott van velem. Úgy érzem, ő nem akar bántani. Kezem akadálytalanul szeli a levegőt, mégis minden pórusommal érzékelem a jelenlétet, mely melegséget áraszt bennem, és vágyat, hogy megérintsem.

– Szólalj meg! Mondj valamit! Érzem, hogy itt vagy – kérlelem, mire a köd is lassan oszlani kezd. Feleletet ezúttal sem kapok, csak arca vonalainak halvány rajzolatát, amely egyre élesebb képpé alakul át, s ekkor felismerem őt. Márton állt végig mellettem. Indulok felé, hogy megöleljem, de mikor odaérnék, hirtelen elillan előlem, akár egy szellem. Ölelésemben csak az üres levegő marad, amitől reménytelen kétségbeesés és fájdalom tölt el.

– Márton! – kiáltom a nevét teljes erőből. – Ne hagyj itt engem! – Keserű sírásra fakadok.

Vállamat elkapja valami, és erősen rángatni kezd.

– Móna! Ébredj fel! – Liza hangja térít észhez.

Zavarodottan tekintgetek körbe, mikor felnyitom a szemem. A kanapén fekszem egy pléddel betakarva. Már emlékszem, a tv-t akartam nézni, de úgy látszik, közben elaludtam. Az alvás lett számomra az egyetlen menedék, ahova elbújhatok a valóság elől. Ámde Márton hiánya most még ott is utolért. Mindenütt csak őt keresem, s minden pillanatban rá gondolok. Még mindig nem fogtam fel, hogy már nincs velem. Nem túrja orrát a hajamba, és nem csókolgatja nyakamat. Annyi közös szép pillanatunk volt, ami egyszerre a semmibe veszett, s csak az emléke maradt. Ha legalább kitörölhetném őket a fejemből, akkor most nem fájna ennyire. Megőrjít a gondolat, hogy azok a pillanatok már soha többet nem térnek vissza.

– Hé, jól vagy? – kérdezi aggódva Liza.

– Jól tudod, hogy vagyok – felelem pityeregve.

– Túl leszel rajta, majd meglátod. A pasik jönnek meg mennek, de én mindig itt leszek neked. – Próbál felvidítani nem nagy sikerrel. – Főztem neked egy kis levest, mindjárt ide is hozom.

Igazából egyáltalán nem vagyok éhes, de nincs erőm elmondani ezt Lizának, mert tudom, hogy akkor egész nap itt prédikálna, nekem pedig egyedüllétre van most szükségem.

Míg ő a konyhában tesz-vesz, addig én a szoba sarkába bámulok üresen. Pislantás nélkül, ernyedt ajkakkal nézek egy pontba. Végtagjaim hidegek, szívem lassan ver, s úgy érzem, hogy valahol a semmiben lebegek gondolatok nélkül. Nagyjából egy növényhez tudnám magamat hasonlítani. Elég egy kis oxigén, fény, na meg egy pohár víz, amivel időnként lenyelek egy nyugtatót, hogy eltompítsa a rémes gondolatokat a fejemben. Pontosan nyolc kilót fogytam az elmúlt két hétben. Csak annyit eszem, amennyit Liza belém töm. Az izmaim lassan kezdenek eltűnni, s vele együtt az életerőm is. Tudom, hogy nem jó ez így, de a fájdalom, amit a szívemben érzek akkora, hogy már élni sincs kedvem.

– Tessék, egy kis erőleves. – Liza odanyújtja nekem a tányért.

– Tedd csak le, majd később eszem belőle, most nem vagyok éhes – mondom.

– Móna, ezt nem csinálhatod tovább! – Liza haragosan szól rám, amit én szó nélkül hallgatok.

– Nézd, eddig mindenki megértő volt veled. Zozó betegszabadságra küldött, Pitt sem zaklat a tánccal, de már két hét eltelt, s te továbbra is zombiéletet élsz. Ki se tetted a lábad a lakásból azóta. Ezt mégis meddig akarod így folytatni?!

– Értsd meg, Liza, nem tudok mást tenni. Nem vagyok éhes, és emberekkel sincs kedvem találkozni.

– De hát nézz magadra, egy élőhalott vagy! – Kétségbeesett a hangja.

– Tudom, és úgy is érzem magam, mint akinek már csak a teste él – motyogom halkan.

– Móna, ha így folytatod, a tested sem fog már sokáig élni. Ezt akarod?!

Nem válaszolok a kérdésére, mert igazából nincs is rá feleletem. Magam sem tudom, hogy mit akarok, csak azt, hogy mindenki hagyjon most békén.

– Nagyszerű! – mondja dühösen a válaszom hiányában. – Na ide hallgass, mától magadnak kell gondodat viselned. Nem fogok többet jönni hozzád, hogy ételt hozzak és falatonként tömjelek meg. Ha meg akarsz halni, akkor csak tessék. Ott az ablak, ki lehet rajta ugorni. A másodikon laksz, egy kis szerencsével talán azonnal meghalsz. – Drámázik, hogy félelmet keltsen bennem. Ismerem már ennyire, viszont én továbbra is szemrebbenés nélkül nézek a sarokba.

– Én a helyedben ezt tenném – folytatja tovább. – Szerintem könnyebb leugrani és gyorsan bevégezni, mint a lassú éhhalál, amitől egyébként nem állsz messze, hiszen olyan sápadt és sovány vagy, mint az a fal, amit most bámulsz.

Igaza van Lizának, ez is egy megoldás. S ha biztosra tudnám, hogy ez a fájdalom sohasem múlik el, akkor talán most meg is tenném. De a lelkem mélyén valahogy még mindig abban reménykedem, hogy egyszer még megbocsát nekem Márton, vagy ha nem, akkor pedig egyik reggel arra ébredek fel, hogy már nem fáj az emléke. Végül is a bölcselet szerint az idő minden sebet begyógyít, hát most én ezt tesztelem.

– Hallod te egyáltalán, amit mondok neked?! – Liza dühös, mivel egyetlen szót sem szóltam eddig.

– Hallottam, igen, és menj haza nyugodtan. Megleszek egyedül is.

– Ha valóban ezt akarod, akkor már itt sem vagyok – feleli sértődötten, majd mérgesen a konyhába megy a táskájáért, hogy aztán köszönés nélkül hangosan bevágja maga mögött az ajtót.

Most megint haragszik rám, pedig tényleg nem az volt a szándékom, hogy felbosszantsam. Egyébként meg nemegyszer haragudott már meg a makacsságomért, mégis végül mindig kibékültünk. Gondolom, ez most sem lesz másképp. Másrészt viszont ahelyett, hogy duzzog, inkább meg kellene értenie engem. Tudhatná, hogy mennyire nehéz nekem. Úgy tesz, mintha őt még nem érte volna ekkora csalódás, habár soha nem beszélt ilyenről nekem – ráncolom elgondolkodva a homlokom. – Na de mindegy is, amúgy is, mit számít?! Azzal, hogy tudom, más is érzett már így, nekem semmivel sem lesz könnyebb. A tekintetem egy pillanatra az asztalon gőzölgő levesestálra vetődik. Kezemmel megérintem a tányér szélét, ami még mindig meleg. Utálom a levest hidegen, Liza pedig ma már biztosan nem jön vissza, hogy felmelegítse nekem.

Hallod te magad, Móna?! Hogy lettél egyszerre ilyen magatehetetlen?! – cseng a fülemben a lelkiismeretem vádló hangja. Nem folytathatom ilyen nyomorult módon az életet. Odakint süt a nap, ilyen szép időben máskor jókat futottam a negyedben, most viszont alig van erőm, hogy a fürdőszobáig elmenjek. Teljesen legyengültem, és ha ezt a tányér levest nem eszem meg, mielőtt még kihűlne, akkor kaja mellett fogok éhen halni. Keserűen ironizálok magamban, majd kezembe veszem a tányért, és kanalazni kezdem a levest. Finom az íze, a gyomrom azonnal korogni kezd, amint lenyelem az első falatot. Néhány perccel később váratlanul nyílik a bejárati ajtó, megrezzenek. Viszont hamar megnyugszom, mikor látom, hogy csak Liza jött vissza. Hogy lehet, hogy ilyen gyorsan visszajött?! – Csodálkozva nézek rá, mert meglep, hogy újra itt látom azok után, amit mondott nekem.

– Mit felejtettél itt? – nézek rá rezzenéstelenül a kanállal a kezemben.

– Na végre kezded összeszedni magad! – kiált fel ahelyett, hogy a kérdésemre felelne. – Tudtam, hogy ez a kemény duma beválik. – Felnevet. – Ugye nem gondoltad komolyan, hogy magadra hagylak ilyen állapotban?!

– Szóval miattam jöttél vissza? – Még mindig kifejezéstelen az arcom.

– Persze hogy miattad. Még ha te gyászolod is Mártont, én téged nem foglak, úgyhogy ideje egy kis életet ráznom beléd.

Az ablakhoz megy, hogy kinyissa és szélesre tárja mindkét szárnyát.

– Fantasztikus odakint az idő, ráadásul hétvége van, csodás programot szervezhetnénk, ha nem agonizálnál ennyit.

Jólesik a szobába beáradó friss levegő, mélyen magamba szívom, majd sóhajtva kifújom.

– Igazad van, Liza. Kezdem már unni ezeket a falakat. – Egy csepp életvidámság színezi meg az arcomat.

– Ezt most komolyan mondod?! – Nagyra nyílt szemekkel néz rám.

– Igen, a legkomolyabban. És bocsi az előbbiért. Hálásnak kellett volna lennem, hogy két héten át pátyolgattál. Tényleg ideje talpra állnom, ha még egyáltalán elbírnak a lábaim. – Félredobva a plédet, feltápászkodom a kanapéról. Liza azonnal kezét nyújtja, hogy segítsen, majd mikor két talpon állok, elkap, és jól megölel.

– Ez a beszéd! – mondja.

– Mi lenne velem nélküled, Liza?! – Elmondhatatlan hálát érzek, amiért ő mindig mellettem van.

A felépülést először egy kiadós meleg zuhannyal kezdem, hajmosás, fogmosás s minden egyéb tisztálkodás. Bár még nincs sok erőm, a zuhany után mintha az izmaim is fellélegeznének, és sokkal könnyebbnek tűnik a mozgás. Míg én a fürdőben tartózkodom, addig Liza választ nekem ruhát, ugyanis az a tervünk, hogy sétálunk egyet a városban. A fejemet rázom, mikor megpillantom a ruhát, amit választott.

– Liza, ezt a Prada-ruhát nem vehetem fel.

– Miért nem?! Ez olyan csinos, s illik ehhez a tavaszi időhöz.

– Igen, de ezt Márton vette nekem még Milánóban. Nem akarom, hogy rá emlékeztessen. Érted?!

– Te tudod. Viszont azt sajnálom, hogy nem egy a méretünk, mert akkor most tutira kölcsönkérném. – Kuncog.

– Jó lesz ma is a szokásos cucc – mondom, és felveszem a kedvenc farmerem, meg hozzá egy sima fehér pólót.

– A sminkről se feledkezz meg! – emlékeztet Liza.

– Muszáj?! – Fintorgok.

– Naná! Ki tudja, lehet, ma még bepasizunk, elvégre szombat van. – Erre csak grimaszolok egyet.

A legkevésbé sincs kedvem pasikkal foglalkozni. Lizának pedig amúgy is ott van Patrik, akivel ma csak azért nem találkozik, mert a srác valami egyetemi konferenciára utazott. Szóval nem veszem komolyan, amit Liza mondott az előbb, ez is csak egy felvidító hadművelet a részéről.

A nyüzsgő város utcáin ballagunk Lizával. A forgalom zaja, az emberek hangja, a szellő simogatása, a virágzó fák illata ingerelnek. Minden olyan biztató és csupa pozitív energiával teli körülöttem, én meg belül csak ürességet érzek. Mintha egy fekete folt lennék a szivárvány közepén. Tudom, hogy jót tesz a séta és szükségem is van ennyi mozgásra, de valahogy most is csak arra gondolok, hogy pihenni szeretnék.

– Liza, szerintem eleget gyalogoltunk már. Keressünk inkább egy nyugis helyet.

– Nyugis helyet?! Nem arról volt szó, mikor elindultunk, hogy ma bulizni fogunk? – néz rám ferdén.

– Tudom, de lehet, hogy mégsem olyan jó ötlet ez a bulizás. Nem érzem magamat formában.

– Ne rinyálj már! Nem ugrálós bulira gondoltam, csak egy helyre, ahol pörgés van, hogy végre megfeledkezz a gondokról. A közelben van is egy ilyen hely, tarts ki, mindjárt odaérünk.

– Jól ismerem ezt a környéket, a közelben csak egy pörgős hely van. Ugye nem arra gondolsz???

– De igen, a Tropicra. Mi bajod van vele?! – Bosszankodva ráncolja a homlokát.

– Legutóbb azzal az Ottóval randiztam azon a helyen, ami nem a legjobban végződött. Dereng már?

– Na és akkor?! Legalább a hely emlékeztet rá, hogy a pasik mind egyformák. Bunkók. – Könyökével oldalba bök nevetve.

Viszonylag sok a vendég, ezért kevés a szabad asztal. A zene hangos, igazi szombat esti hangulat van. Kiabálva kell beszélnünk, hogy meghalljuk egymást. Egy biztos, tényleg pörgős ma ez a hely, a kérdés csak az, hogy sikerül-e engem is felcsigáznia. Italt rendelünk. Liza egy tequilát kér, én meg egy limonádét, amiért gyilkos tekintettel néz rám.

– Talán inkább mégis egy mojitót kérnék, légy szíves. – Javítom ki a rendelésem a pincér srácnak.

– Ez a beszéd! – Harsogja Liza, aztán mikor megérkeznek az italok, egy hörpintéssel lelöki a torkán a tequilát, majd rendel még egyet.

– Liza, te mióta nyomod ilyen durván az ivást? – Döbbenten szürcsölöm a szívószálon át a mojitómat.

– Tudod, amióta Patrik társaságával lógok, megtanultam, hogy kell igazán elengedni magam.

– Vagy úgy! – Forgatom a szívószálam a pohárban.

– Vedd ki már azt a nyamvadt szívószálat, és kezdd el inni rendesen! Meglátod, úgy gyorsabban jön a hatás.

Egyáltalán nem célom berúgni ma este, márpedig ismerve az alkoholtűrő képességemet, ebből biztosan az lesz. Na de mit számít?! A lényeg, hogy kikapcsolódjak végre, és egy kicsit jól érezzem magam.

– Nézd azt a pasit, amelyik egyedül ül annál az asztalnál! – Biccent Liza egy tőlünk nem messze ülő hapsi felé.

– Igen, látom. Mi van vele? – Értetlenül nézek.

– Te mit nézel ki belőle? – Élénken csillog a szeme, mire én nevetni kezdek. Eszembe jut, hogy régen mennyit szórakoztunk azon, hogy másokról alkottunk kaján sztorikat, amiktől halálba röhögtük magunkat. Nem szép dolog, el kell ismernem, de azt is, hogy a harmadik korty mojito után most már engem is kezd megszállni az ördög. Ravaszul elhúzom a szám szélét:

– Szerintem ez a pasi nők terén egy lúzer.

– Micsoda?! Ne már! Nézd, milyen jó a teste, és még az arca is olyan helyes.

– Igen, túl helyes a srác, pont ez a gond. A stílusából ítélve metroszexuális a pasi. Figyeld, hogy igazgatja az inge gallérját! – Rosszmájúan nevetgélek.

– Szerintem meg randija lesz, és csak azért olyan ideges.

– Vagy inkább azért, mert a cuki kis pincsikutyáját magára hagyta otthon.

– Jaj de hülye vagy! – röhög Liza.

Közben én rendelek még egy pohár mojitót. Nem is gondoltam volna, hogy ennyire jól fog esni, hiszen napok óta alig ettem. Mikor már nem figyelünk az „áldozatunkra”, egyszer csak megérkezik a lány, akire, úgy tűnik, a srác várt.

– Hűha, nem semmi a csaj! – mondja Liza.

– Akkorák a műszempillái, hogy ha közel állsz hozzá, legyezőnek is használhatod. Mondjuk, nem rossz dolog, főleg nyáron a kánikulában. – Folytatom az élcelődést.

– Mondasz valamit. – Liza sandán nézi őket. – Szerinted milyen alsónadrágot visel a pasi?

– Tutira egy elefánt van rajta, aminek az orra a rudimelegítője. – Röhögök.

– Ó, te jó ég! Honnan szedsz ekkora baromságot?! – Akkorát nevet, hogy a könnyei is kicsordulnak.

– Csak sima logika. Praktikus a srác, amit abból is láthatsz, hogy egy élő legyezővel randizik.

– Én amúgy Batmanre vagy Supermanre tippeltem volna, de az elefántos poén abszolút nyerő. – Liza nem bírja abbahagyni a nevetést. Nekem viszont egy pillanat alatt elszáll a vidámságom, amint kiejti a Superman szót. Márton pont olyat viselt, amikor legutóbb együtt voltunk.

– Mi a gond, Móna? Nem jól érzed magad? – aggódva néz Liza.

– Nem, csak ez a Superman-dolog. Mártonnak volt olyan alsónadrágja, s az utolsó együttlétünkkor éppen az volt rajta – mondom szomorúan.

Liza először a szemöldökét vonogatja, amiből tudom, hogy éppen megpróbálja elképzelni, hogy festhetett benne, aztán ismét nevetni kezd.

– Te most komolyan az exed supermanes alsónadrágja miatt lógatod az orrod?!

– Nem, hanem mert egy szó nélkül elhagyott. Csak hátat fordított nekem, s elment. Persze minden az én hibám. Annyit hazudtam neki, hogy a végén tényleg meg is érdemeltem, hogy szakítson velem.

– Ne légy zizi! Tudhatná, hogy az életben nem minden az, aminek látszik. Ha igazán szeretett volna téged, akkor legalább megkérdezte volna tőled, hogy mi ez az egész, nem pedig szó nélkül otthagy. Ez szemétség, úgyhogy azt mondom neked, rántsd le azt a pohár mojitót, s utána rendelj még egy tequilát. Meglátod, milyen jót tesz!

A belső megérzésem nem ezt súgja, de Liza most hangosabb nála, ezért rá hallgatok. Úgy lenyelem a koktélt meg az utána következő tequilát, hogy még az ízét sem érzem meg, csak az égető érzést a torkomban. Hogy jólesik-e?! Egyáltalán nem, de most nem is ez számít, hanem csak az, hogy mihamarabb elmossa a bánatomat. Közben Liza telefonja megszólal, Patrik hívja. A hangos zenétől Liza kiabálva beszél a telefonba, én meg közben intek a pincérnek, hogy hozzon nekem még egy koktélt, a választást pedig rábízom. Mire Liza befejezi a beszélgetést, addigra az italom is megérkezik.

– Móna, elismerem, hogy én biztattalak eddig, de azt hiszem, ez már túl sok lesz neked. Inkább igyál egy kis vizet – mondja, és elém tol egy pohár vizet.

– Nem, nem. Én ma este piálni fogok.

– Móna, de az a helyzet, hogy Patrik mindjárt ideér.

– Nem úgy volt, hogy ma nem találkoztok?! Azt mondtad, konferencián van.

– Én is úgy tudtam, de most, hogy mégis megoldotta, nem utasíthattam el. Nem az volt a tervem, hogy ilyen állapotban mutassalak be téged.

– Miért, gáz, ahogy kinézek?! – Felháborodom. – Nem érdekel, hogy mit gondol rólam. Amúgy is, a pasik mind bunkók. Mindjárt odamegyek ahhoz a sráchoz meg a legyezőjéhez, hogy elmondjak nekik valamit.

– Móna, ne csináld már a feszkót! Ha tudtam volna, hogy ezt hozza ki belőled a pia, esküszöm, nem biztattalak volna, hogy igyál.

– Nem, inkább jól tetted! Felnyitottad a szemem, mint ahogy most én is felnyitom másokét.

– Mégis mit mondanál nekik?!

– Csak az igazat, hogy a pasinak egyszeri használatra kell a csaj, aztán holnap már a nevére se fog emlékezni, legfeljebb a szempilláira. Szánalmas rohadék mindegyik. – Ekkor egy srác jelenik meg az asztalunk mellett, mire Liza feláll, és ölelkezve smacizni kezdenek. Már megint ez a nyálas dráma.

– Patrik, ő itt a legjobb barátnőm, Móna. Móna, ő Patrik, a barátom. – Liza bemutat minket. A srác kezet nyújt nekem, amit én viszonzok. Valószínűleg a szememből észrevette, hogy nem a legtisztábban látom a világot, de a mosolygós képe az tisztán lebeg előttem.

– Örülök a találkozásnak! – mondja Patrik.

– Én kevésbé – motyogom.

– A barátnőd jól van? – fordul Lizához.

– Csak egy kicsit többet ivott a kelleténél, s most nem tudja, mit beszél. Nem szokta meg az alkoholt. – Liza próbál megvédeni.

– Tudom, mit beszélek. Minden pasi rohadék, szemétláda!

– Azért nem kell általánosítani. – Mosolyog rám Patrik.

– Te talán nem vagy olyan?! – kérdem kötözködve.

– Meggyőződésem, hogy nem, különben már rég nem lennék a barátnőddel, s most sem szöktem volna meg a konferenciáról, hogy vele találkozzam.

– Így görbülj meg? – Begörbítem az ujjam.

– Igen, így görbüljek meg. – Nevetni kezd a nem mindennapi bemutatkozásomon. – Gyertek lányok, azt hiszem, az lesz a legjobb, ha hazaviszlek titeket.

Liza segít feltápászkodni az asztaltól, vállamra teríti a kabátom, azután Patrikkal kivezetnek az autóhoz. Beszállok, jobban mondva befekszem a hátsó ülésre, majd egy másodperccel később már mélyen alszom. Arra eszmélek fel, hogy a lakástömb előtt ébresztgetnek. Nagy nehezen kivánszorgok az autóból, és elsétálok a lépcsőházig. Viszont mikor felfelé indulnék az emeletre, egyszerre émelygés fog el, pontosabban hányinger. A gyomromból induló inger öklendezésre késztet. A számra tapasztom a kezem, hogy ne dobjam ki a taccsot. Az egyensúlyérzékem ingatag, alig vagyok képes az egyik lépcsőről a másikra emelni a lábam. Még szerencse, hogy Patrik támogat, Liza pedig eközben a táskámban kutat a lakáskulcsokért. Mikor megtalálja, örömmel felkiált, s arra kéri Patrikot, hogy vegyen karjába, és cipeljen fel az emeletre, még mielőtt mindent összehánynék. A srác azonnal cselekszik, így egykettőre a lakásomba érünk. Néhány perccel később a WC-kagyló felett rókázok. Keserű és kimerítő egy dolog. Szörnyen érzem magam. A fejem zúg, mintha egy darázsfészek lenne benne, az erőm pedig oly kevés, hogy ha egyedül lennék, ma éjjel biztosan a fürdő padlóján aludnék. Hál’ istennek Liza még itt van velem, felsegít a padlóról, megmosdat hideg vízzel, majd az ágyamba kísér. A mobilomat a párnám mellé teszi, miközben azt magyarázza, ha bármi gondom van, vagy nem jól érzem magam, akkor azonnal hívjam fel. A szavai még elérnek hozzám, de válaszolni nem tudok, mert azonnal elalszom.

2. fejezet

A harmadik munkanapom ért véget. Mondhatom, kezdek visszatérni a régi kerékvágásba. A hangulatom persze még mindig nem a régi, letörtnek és fáradtnak érzem magam, de legalább újra gondot viselek magamra. A múlt szombat esti duhajkodás óta semmi rendkívüli nem történt velem. Dolgozom, alszom, így követték egymást a hétköznapok. Most épp hazafelé tartok a munkából, csak beugrom a szupermarketbe néhány apróságért. A parkolóban majdnem minden hely foglalt, ami pedig szabad, az olyan szűk, hogy inkább nem kísérlem meg. Kizárt, hogy karcolás nélkül sikerülne belállnom. Végül a parkoló egy távol eső részén találok helyet. A fotocellás ajtón belépve eszembe jut, hogy már megint nem készítettem bevásárlólistát. Magamban zsörtölődöm, és kosarat ragadok, majd elindulok a sorok között. Remélem, hogy útközben eszembe jut, mire van szükségem. Tulajdonképpen azért jöttem, hogy lehetőleg egészséges ételalapanyagokat vegyek, mert az utóbbi időben a szénhidrát túlteng a szervezetemben. A zöldségekkel kezdem, szerencsére bő a választék, azután a húspulthoz megyek. Jól kifogtam, egy kisebb csoport ember áll előttem. Utálok várakozni, de ilyenkor mindig arra gondolok, hogy nálunk a büfében is hányszor állnak sort a vendégek csúcsidőben. A kiszolgálóhölgyre nézek, aki szemmel láthatólag igyekszik minél gyorsabban végezni a munkáját, ezért türtőztetem magam, és türelmesen várom, hogy sorra kerüljek. Egy lépéssel előttem két harminc körüli hölgy áll, akik folyamatosan sugdolóznak meg kuncognak, mintha pont most lenne muszáj megvitatniuk azokat a „nagyon érdekes” dolgokat. Kissé már idegesítenek is, de próbálok nem figyelni rájuk, bár elég nehéz, míg mögöttük állok.

– Ha öt percen belül nem kerülünk sorra, esküszöm, én megyek, nem várok tovább. Elképesztő, hogy az emberek mire képesek néhány gramm húsért. – Hangos megjegyzéseket tesz az egyik, amiért ennyit kell várnunk. A másik viszont a dühöngés helyett egyszerre nevetni kezd, s a következőt súgja barátnője fülébe úgy, hogy én is pontosan hallom, mit mond neki.

– Gondolj bele, mi, nők mire vagyunk képesek „azért” a néhány gramm húsért! – Erre a másik csajból kitör a nevetés, és röhögni kezdenek. A legrosszabb, hogy értem a viccet, a férfi nemi szervre céloz a néhány gramm hússal, s bár most egyáltalán nem vagyok vicces kedvemben, mégis mosolyra húzódik a szám.

Nem sokkal később végre sorra kerülök, és bevásárolok fehér húsból, amiből fincsi ételeket tudok majd készíteni otthon, azután a polcsorok között nézelődve a kassza felé indulok. Egyik pillanatban a telefonom hangja üti meg a fülemet, üzenetem érkezett. Rögtön előkapom a táskából, hogy megnézzem. Lizára számítok, de legbelül Márton üzenetére vágyom. A valóság azonban ennél sokkal rosszabb, ugyanis Pitt ír.

Szia! Beszélnünk kell négyszemközt. Jelentkezz, amint elolvastad az üzenetet!

Ne már! Mit akarhat megint? Ilyen kondival képtelen vagyok táncolni, meg kell még erősödnöm hozzá. Az tuti biztos, hogy erre az üzenetre nem válaszolok most. Visszateszem a táskába a mobilom, és magamban dühöngök. Szinte már látom magam előtt, hogy le fog oltani, amiért ennyi ideje a klub tájára se néztem. Viszont úgysem tudom elkerülni a fejmosást, és azzal, hogy most ezen parázok, semmivel sem lesz jobb. Próbálom egyensúlyba hozni a gondolataimat, s nem idegeskedni feleslegesen.

Mikor a kasszához érek, iróniával veszem tudomásul, hogy ugyanaz a két nő áll előttem, akik az előbb a húspultnál is. Egyébként nem szoktam megbámulni mások kosarának a tartalmát, de most egyszerűen odacsalja a figyelmemet az a jó pár üveg ital, ami benne van. Úgy tűnik, ezek ketten házibulira készülnek, vagy valami ilyesmi.

– Képzeld, volt képe felhívni annak a szemétnek, hogy megkérdezze, lehetünk-e még barátok, mert hogy ő is részt akar venni azon a vízitúrán, meg hogy szerinte attól, hogy szakítottunk, még nem kell ellenségeknek lennünk – kezdi az egyik.

– És mit mondtál erre?

– Azt, hogy kapja be, meg jól elküldtem a francba. Még hogy legyünk barátok?! Hát hol él ez?! Azok után, hogy telefonon keresztül szakított velem, aztán meg hónapokig felém se nézett, most van bőr a pofáján felhívni engem, hogy ő is szeretne jönni. Szánalmas!

– Bravó, megérdemli az a féreg. Viszont nézz ide! – A kosárba mutat. – Ezekkel fogunk ma este haverkodni, na meg lesz velünk néhány gramm „husi” is, ki tudja, hogy ér véget az este. Mocskos jó lesz! – Vihognak.

Ezt hallgatva ismét Mártonra gondolok, pontosabban arra, hogy elhagyott, s azóta semmit nem tudok róla. Talán neki is fáj, vagy pedig már túl van az egészen. Olyan szörnyű, hogy nem tudhatom, mi van vele. Az egyetlen vigaszom csupán az, hogy ha igaz volt az a sok szép dolog, amit nekem mondott, mikor még együtt voltunk, akkor nem felejthetett csak úgy el. Ettől egy árnyalattal jobban érzem magam. Talán nekem is jól jönne megint egy kis buli, azt hiszem, beszélek Lizával, ha hazaérek, hogy kitaláljunk valamit holnap estére. Ráadásul most már Patrikot is ismerem, akár a haverjaikkal is elmehetnénk valahova.

A kocsi csomagtartóját csukom le a ház előtt, miután kivettem belőle a bevásárlószatyrokat. Közben azon gondolkodom, hogy ma fel kellene hívnom anyuékat, régen beszéltem már velük. Szerencsére ők nem tudják, min mentem keresztül az elmúlt két hétben. Nem mondtam el nekik, hogy Mártonnal szakítottunk. Biztosan szíven ütné őket is a hír, főleg anyát, aki úgy el volt ragadtatva tőle. Segíteni nem tudnak, ezért is nem tartottam jó ötletnek beszélni nekik róla. Habár anyának nagyon jó a szimatja, legutóbb, mikor felhívott, azonnal észrevette a hangomból, hogy valami nincs rendben, de szerencsére sikerült elterelnem a gyanúját egy kis náthára hivatkozva. Ámde, azt hiszem, lassan itt az idő, hogy elmondjam nekik az igazat. Viszont most nem megyek ennyire előre, inkább csak a jelenben maradok, s azt tervezem, hogy amint felérek, készítek magamnak valami vacsorát, aztán az ágyból elintézem anyáékkal a telefonhívást, s ha azt túlélem és lesz még egy kis erőm, akkor talán ráveszem magam, hogy ma este fussak egyet a negyedben. Na jó, az utóbbi még nem biztos, de azért tervnek nem rossz.

Felérek a másodikra, kezemben cipelem a szatyrokat. Oldalamon a válltáskám lóg, amiből elő kéne halásznom a kulcsokat, csak persze mindkét kezem tele van, így nem megy olyan simán a művelet. Néhány lépés után a mozgásérzékelő lámpa bekapcsol, és a kivilágított folyosó végén a lakásom ajtaja előtt egyszerre megpillantok valakit. Egy olyan alakot látok, akiről nem tudom eldönteni, hogy valóban ott áll-e, vagy csak a képzeletem tréfál velem. Amint közeledni kezdek felé, már nemcsak a szemeim látják őt, de a füleim is hallják a mennyei muzsikáját. Kezében a vonó, vállán a hegedű, s pont ugyanolyan elbűvölően játszik a hangszeren, mint akkor este a rakparton. Közel megyek, aztán földre engedem a szatyrokat, s letérdelek hozzá:

– Ki vagy te, kisangyal? Hogy kerültél ide? – Ámulva nézem csodaszép arcát, szőke hullámos hajzuhatagát, és azokat az ügyes kis ujjacskáit, amelyekkel a húrokon játszik. Azon tűnődöm: vajon most csak álmodom, vagy ez a valóság?! De valahogy most ez más, túlságosan valóságos.

A kislány közben nem felel, csak mosolyogva néz vissza rám, s húzza a gyönyörű melódiát. Azután egy árnyék jelenik meg a hátam mögött a kövön. Gyorsan felpattanok, bizonyára valamelyik szomszéd elől álltam el az utat, s a szatyraim is szerteszét hevernek a földön.

– Jaj, elnézést! – állok fel, s már kapkodom is fel a földről a szatyrokat. Mikor a pillantásom az illetőre esik, egyszerre megáll az idő körülöttem, eltűnik a tér, a zeneszót sem hallom már, csak őt látom. Őt, azt a gyönyörű szempárt, a borostás arcát, a testét, az egész lényét, akiért a szívem ver, és akinek szól minden egyes lélegzetvételem. Dermedten állok előtte, miközben belül vulkánként forrongnak bennem a visszafojtott érzelmek. Egyszerre ölelném, csókolnám, zokognék és nevetnék, mégis szótlanul, szoborként ácsorgok vele szemben.

– Szia!

Csupán egy egyszerű köszöntő szó, amit kimond. Nincs benne becézés, sem egyéb édes szavak, mégis annyi mindent elmond, hogy nem is hiányzik több szó már mellé.

– Szia! – válaszolom két másodperccel később szelíden.

Nem tudom, mi következik most, hiszen én többet mondani nem tudok. Egy értelmes mondat sem jut az eszembe, csak az, hogy őrülten szeretem, s belehalok, ha elveszítem.