Melissa Moretti

VILLA A SZIGETEN

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-201-9

MOBI ISBN 978-963-453-216-3

TARTALOM

Napfényes délelőtt

Váratlan csapás

Forton

Idegenek között

Az éjszaka csapdái

A szigeten

Ami volt, nem múlik?

Lehulló leplek

Egy évvel később

Napfényes délelőtt

Judit becsapta a kocsi ajtaját. Szerette ezt az autót, már több mint egy éve használta és még soha semmi baj nem volt vele. Gretának bezzeg nem volt ilyen szerencséje, ő is ugyanezt a márkát vette, amikor nagyobb pénz állt a házhoz, de az övé vagy háromszor is lerobbant már. „Így van ez – mondogatta Apa – ha valaki elhamarkodottan választ.”

De hogy is lehet elhamarkodottan autót venni? Hirtelen felindulásból? – Judit nem értette Apát, legalább is ebben az egy dologban. Persze, Apa, ha nagyritkán eladta a régit és újat vett, akkor előtte hetekig bújta az internetet, megnézett minden számba jöhető típust, és hosszan meditált, melyik miért lenne jó, és melyik miért nem lenne jó. Amikor Judit választotta a magáét, egyszerűen leült a számítógép elé, a megfelelő keresőbe beírta, hogy milyen igényeket elégítsen ki az ő autója: legyen kicsi, de gyors, fordulékony, amivel könnyen parkolhat, legyen tolótetős, és persze lila – ez utóbbihoz is ragaszkodott, bár maga sem tudta volna megmondani, miért. Amikor a számítógép megmutatta, hány ilyen fajta kocsit lehet kapni az országban, egyre erősödött a meggyőződése, hogy jól választott. És tényleg jól választott, nem volt oka panaszra.

Körülnézett. A kórház udvarán állt. Egy félmilliós város kellős közepén, ahol persze nem ez volt az egyetlen kórház. A Szent Józsefbe – tudta ezt mindenki – a legkomolyabb esetek kerültek. Mondhattak volna „legsúlyosabbat” is, de ezt a szót érezhetően kerülték nemcsak itt a kórházban, de odakünn is.

Apa egy héttel ezelőtt rosszul lett, és a mentő egy másik kórházba vitte. Ott, a Porfiriusban az orvosok rögtön a Szent Józsefet kezdték emlegetni, amikor meglátták az első analízis-eredményeket. Másnap át is hozták ide.

Még nem látta Greta kocsiját. Nincs ideje várni rá – bement az épületbe. Már ismerte a járást. De Apához most nem engedték be, egy légmentesen lezárt helyiségben van, az „őrzőben”, mint mondták, ahová csak a megfelelően felkészített személyzet léphet be. De azért, ha csak egy villanásnyi ideig is, látta Apát egy fekete-fehér képernyőn, ami a lezárt helyiségből közvetített képet az intenzív osztályra. A férfi arca és szeme beesett, és csak nézett mit sem látó szemekkel. Talán csak kábult volt a gyógyszerektől? Tehtali doktor – aki Ázsiából, minden bizonnyal Iránból vándorolt be, nyilván elég régen, mert kifogástalanul beszélte a nyelvet – most is sietett. De a feketehajú, barna bőrű doktor azért szakított egy percet a nő számára:

- Urbano kisasszony, azt ajánlom, mielőbb menjen a vizsgálatokra. Már várják.

- Rohanok. Van valami változás..? – a nő csak a fejével intett a képernyőre. Tehtali doktor negyven évének minden komolyságával rázta a fejét. Látszott rajta, hogy nem akar hiú reményeket kelteni. Ugyanezt mondja majd pár perc múlva Gretának is, ha befut.

- Nincs változás. Az édesapja állapota kritikus. Ha nem kapja meg a csontvelőt, öntől vagy a húgától, akkor… talán csak pár napot jósolok. De még annyi sem biztos… – Tehtali hirtelen sarkon fordult, és hóna alatt különféle műanyag dossziékkal, elsietett. Juditnak volt egy olyan érzése, hogy az orvos kényelmetlennek találta már ezt a beszélgetést.

A két nővér napok óta jár ide, olykor kétszer is eljönnek, és persze folyton kérdezősködnek az apjuk állapotáról. Persze normális, hogy kérdeznek – de Tehtali tudja, ennél többet most nem mondhat. És attól tart, hogy holnap vagy holnapután sem fog többet tudni. Ez őt is idegesíti. Igazán nincs szükség erre a két huszonéves nőre, akik folyton csodát várnak tőle. Az orvos megtanulta már, hogy ő nem képes csodákra, és a kollégái sem. Mégis, olykor maguk a betegek, vagy legalább a hozzátartozóik ezt várják el tőlük. A hozzátartozó egy ilyen fajta: folyton aggódik, közben reménykedik, és ha nincs eredmény, az orvosokat okolja, olyor szidja.

Judit egy emelettel lejjebb ment, ott sorakoztak azok a vizsgálók, ahol a hozzá hasonló „páciensekkel” volt dolguk. Először aláírt egy nyilatkozatot, hogy a beavatkozást, ha arra sor kerül, a saját felelősségére vállalja. Aztán vért vettek tőle, majd még elvégeztek néhány további vizsgálatot. Egy biopszia is megtörtént, apró darabkát csíptek ki a bőréből, meg sem érezte a fájdalmat. Rájött, hogy nagy rátartással dolgoznak – ahhoz, hogy egy DNS-vizsgálatot végezzenek, vettek tőle nyálmintát, vért és bőrt is. „Így aztán száz százalékig biztos eredményük lesz, nem kétséges”, gondolta Judit. Valahogy kielégítetlennek érezte magát, merthogy nem érzett fájdalmat. Szívesen szenvedett volna Apáért. Ha visszagondolt, Apa mindig mellette, mellettük volt. Greta is úgy rajong érte, ahogyan ő. Ami nem is csoda, mert kilenc éve, amikor Anya meghalt, ők pedig kamasz lányok voltak, Apa hamar magához tért a csapás után, és amennyire csak képes volt rá, próbálta helyettesíteni a feleségét. Néha nem ment neki jól, de látszott, hogy törekszik a jó megoldásokra. Nem is olyan régen, talán tavaly, beismerte a lányainak, hogy voltak olyan pillanatok, amikor a legszívesebben feladta volna a küzdelmet: „Arra gondoltam, vagy felfogadok mellétek egy nőt, vagy megnősülök kínomban, de egyik megoldás sem lett volna jó”. Judit igazából csak akkor kezdte sejteni, milyen sok lelkierejébe került Apának, hogy ne érezze a két lány az anyja hiányát – legalábbis ne annyira, amennyire az valójában mindhármuknak fájt.

Kijött a vizsgálóból, a folyosó ablakán át megpillantotta a kinti aranyszínű napfényt. Hát igen, nyár van, június vége, és most ilyen fényes lesz az ég hónapokon keresztül. „Csak Apa gyógyuljon meg”, tette hozzá. Mostanában ez a fél mondat olyan volt az életében, mint versben a rím, dalban a refrén – mindig visszatért. Ha távolabbra tervezett, Apa jutott eszébe és minden erejével és hitével azt kívánta neki: gyógyuljon meg! Hiszen Apa még nincs ötvenéves sem, csak negyvenkilenc, az ötvenedik születésnapja november közepén lesz. Már látta maga előtt a gyertyát, Apa elégedett mosolyát, amint a két lánya körülveszi, és mindent megtesz, hogy feledje a betegséget. Bár már csak ott tartanánk! – sóhajtotta Judit, és leült egy fehér padra. Már éppen elővette a mobilját, hogy megkérdezze Gretát, merre jár – amikor a folyosó másik végén nyílt egy ajtó, és beviharzott a húga.

Greta csinosabb volt, mint a nővére – Judit ezt minden alkalommal, amikor így messzebbről látta őt közeledni, kénytelen volt megállapítani. Nem okozott ez neki semmilyen lelki törést, még kisebb fájdalmat sem. Egyszerűen más volt az alkatuk. Judit nagyobb, szélesebb, de teltségében is csinos – mint azt volt alkalma hallani már számos férfitól. Greta meg karcsú, és ez nem attól a két évtől lehet, amennyivel fiatalabb nála. Greta huszonkettő volt, egy picivel magasabb a nővérénél. Mindketten számos olyan vonást viseltek az arcukon, kezdve a szemükkel és az állukkal, amelyeket Anyától örököltek. Judit szeme is zöld, pillantása átható és tiszta – ezt is mondták már neki. Míg Greta haja barna, mint Apáé, az övé inkább szőkés, eredetileg meghatározhatatlan ez a szín, de úgy érezte, illik hozzá. Arca nem annyira kerek, mint a húgáé, a vonásai egyenességet sugallnak. Remélte, hogy nincs a tekintetében semmi sunyiság, ami azért Gretánál néha megfigyelhető volt régebben is – amikor például két fiúval járt egyszerre, de úgy, hogy mindegyiket titkolta a másik elől…

Judit inkább félcipőt hordott, még nyáron is, Greta szandált. Judit utálta a kék dolgokat, de szerette a pirosat és a zöldet. Greta ezeket ritkán viselte, viszont mindketten szerették a fehéret, a bézst. Tizenévesen még megtörtént, hogy mint az ikrek, ugyanolyan ruhát vettek fel, de a főiskolán belátták, hogy ez ott semmit sem jelent. Azóta nem öltöznek össze az egyre ritkább közös programokra. Gretának most van egy férfi az életében, nem sokkal idősebb nála. Judit meg vagy két hónapja dobta ki azt a már majdnem harminc, kicsit kopaszodó közgazdászt, aki a maga meglehetősen ügyetlen módján udvarolni próbált neki. Kapott rá egy hónapot, igaz, a férfi erről nem tudott. Judit ennyit engedélyezett neki magában, de mert közben egyre több negatív dolgot fedezett fel nála, egyszer csak betelt a pohár, és a férfi mehetett, amerre látott.

- Szia. Kerestek már?

- Várnak rád, a huszonegyes ajtón menj be.

- Apához most sem..?

- Most sem.

A párbeszéd rövid volt, jól ismerték egymást, tudták, mire gondol a másik.

- Megvársz?

- Persze.

És Judit várt. Hála Apának, volt egy kis butikja a belvárosban. A helyiség az övé, nem volt éppen olcsó, de most már a sajátja, amire ráadásul nagyon büszke is. Apa mindent megtett, hogy a lányainak legyen miből élniük. Mindketten főiskolát végeztek, de sem Greta, sem Judit nem azzal foglalkoztak, amiből diplomát kaptak.

Gretát mindig is izgatták az illatszerek, kozmetikai cikkek, és amikor Apa neki is előre kiadta az „örökségét”, azaz egy nagyobb összeget, hát egy kicsi, gyakorlatilag egyszemélyes, illatszereket forgalmazó céget alapított. Olykor pénzt adott újabb illatszerek kikísérletezésére, nyersanyagokat is vásárolt, de persze főleg abból élt, hogy a nagykereskedőknél vásárolt, és vagy húsz boltot ellátott a városban.

Judit butikja nagyon jó helyen volt, a sétálóutca egyik végén, szinte egymásnak adták a kilincset a nők – hiszen csak női ruhákat árultak. Nemrégen felvett egy tizennyolc éves, érettségizett lányt, aki minden nap reggel tíztől hatig ott volt a boltban a pult mögött, ő pedig poros külvárosi raktárakban, vagy fényes, nagy cégek irodáiban fotókról árut válogatott, rendelt – készletet szerzett. Judit azt is megtette, hogy kisebb ruhagyárak elfekvő készleteiből válogatott, a ruhákat elvitte egy szabóműhelybe, és ott divatossá átalakíttatta. De ez ritka eset volt, általában ő maga tervezett újdonságokat, amiket kis szériában varratott meg külvárosi varrodákban, ahol nagyobbrészt frissen bevándorolt ázsiai lányok és asszonyok dolgoztak. Az ő butikjában – tudták már ezt a városi hölgyek – olyan holmikat lehetett kapni, aminek másodpéldánya nem jön majd szembe velük az utcán vagy akár egy jobb helyen, színházban vagy fogadáson. Judit ugyanabból a fazonból maximum tizet vásárolt vagy készíttetett, és az a tíz is különbözött egymástól valamelyik részletében, vagy színében.

De mindez most mit sem jelentett, mert hiszen itt ült a kórház folyosóján. Egy emelettel följebb fekszik az apja. Felmehetne most is, de minek? Nem engedik be hozzá.

Felállt, sétált egyet – nem szeretett ülni, az a tétlenül várakozás jelképe volt. Judit nem szerette vesztegetni az idejét. Amikor bement a butikba, akkor is úgy érezte, hogy csak az idejét vesztegeti. Ugyan a butik szépen hozott a konyhára, de valahogy nem szerette. Az igazi az lenne, ha csak ruhatervezéssel foglalkozhatna, semmi mással. De valami azt súgta, hogy erre az ideális állapotra talán még sok évig kell várnia.

Lassú léptekkel sétált a folyosón. Tisztában volt vele, hogy fontos az, amire várnak most ők ketten Gretával. Az orvosok csontvelő átültetést akarnak végezni Apán. A családjából nincs már senki, Apa rokonai már meghaltak. Csak a lányai vannak neki. Ezért ma délelőtt mindketten leadták a genetikai mintájukat, az orvosok abból választanak majd. Az is lehet – mondta Tehtali doktor – hogy vesznek majd csontvelőt mindkettejük lábából. Az egy kisebb műtét lesz. De valószínűbb – tette hozzá a doktor – hogy elég lesz egyikük csontvelője is. „Most már nagyon éles a verseny. Az édesapjuk elég későn került hozzánk, már mindent futtában kell csinálnunk. Reménykedjünk, hogy ne legyen késő. Amint megvan a géntérképük, azonnal beindulunk. Ha sikerült a beültetés és lesz még idejük az egészséges sejteknek, hogy a gyógyszerekkel megtámogatva legyőzzék a rákot, akkor nyerhetünk. És akkor az édesapjuk még élhet akár száz éves koráig is!” Tehtali doktor, amikor ezt kimondta, nagyon is komolyan szólt. Még ötven év jutna Apának..? A két lány ennek nagyon örült. De már volt bennük némi bizalmatlanság a sors iránt. Féltették Apát, és miközben a legjobbakat kívánták neki – és önmaguknak – azért valahol a lelkük mélyén ott lapult az is, hogy bármelyik percben kaphatnak egy rossz hírt az intenzív osztályról.

Végre kijött Greta is. Együtt mentek lifttel az intenzívre, de most sem jártak szerencsével. Csak azon a kisméretű monitoron át, szomszéd helyiségek egyikéből vethettek egy pillantást Apa borostás, szenvedő arcára.

- Ha beengednének, megborotválnám – jelentette ki Greta. Persze a személyzet csak néma fejrázással válaszolt. Az elmúlt napokban elegük lehetett a két fiatal nőből, akik folyton a nyakukra jártak és mindenféle trükkel próbáltak bejutni az apjukhoz. De a félig átlátszó falak és az orvosok kemény tiltása állta útjukat. Maradt a monitor, amely nem adott hangot, csak képet. Ezért még rettenetesebb volt Apát így látni.

- A legrosszabb a tehetetlenség – mondta ki Judit, amikor már lefelé mentek a lépcsőn. – Látjuk, hogy kínlódik, de nem tehetünk semmit.

- Biztosan így van minden betegnél – Greta határozatlan irányba intett, körbe az épületre, amelyben voltak, és a többire is köröskörül. – Tele vannak a kórtermek, a szobák betegekkel.

- De hozzájuk legalább odamehetnek a családtagok.

- Hogy vigasztalják, és hogy… elbúcsúzzanak tőle.

- Ezt ne is mond – Greta a fejét rázta. – Apa erős. Nem halhat meg.

Judit most hallgatott. Kiértek az udvarra, még pár lépés volt a parkolóig.

- Ha mégis búcsúznunk kéne… – kezdte most Greta, de Judit volt az, aki megállította:

- Akkor talán beengednek hozzá minket is. Ha kihozzák az intenzívről, ez lesz a jele annak, hogy már lemondtak róla.

Greta gyanúsan szipogott. Kettejük közül ő volt a sírósabb már kicsi korukban is. Judit nem akarta a húgát megríkatni. Később úgyis elerednek a könnyei – ugyanakkor Greta bizakodni is fog. Mert ő is tudja: a remény az élet, a lemondás a halál.

- Megyünk ebédelni? – kérdezte Judit. Greta némán rázta a fejét, aztán a szokottnál kicsit vékonyabb hangon válaszolt:

- Holnap reggel nyolckor tudatják velünk a döntést.

Judit értette. Hogy lesz-e átültetés Apánál, és hogy melyikük lesz a donor? Úgy kell készülniük, hogy talán egyikük sem megy haza néhány napig. Ma csütörtök van, holnap péntek. Ha minden rendben lezajlik, a donor talán már hétfőn el is szabadulhat a komor falak közül.

A két kocsi kikanyarodott a kórház kapuján, aztán az egyik ment balra, a másik jobbra.

Este volt egy olyan érzése, hogy valami veszély közelít.

Próbálta elemezni a megérzést, már ha az volt. Judit igazából nem nagyon hitt az efféle dolgokban, bár az ezotéria némely ága egy kicsit közel állt hozzá. Az utóbbi években néha álmodott vagy megérzett olyasmiket, amik aztán később teljesültek. De ez nagyon ritkán fordult elő, nem is tulajdonított neki sok jelentőséget. De azért, valahol mélyen ott ült benne a meggyőződés, hogy valami van ezekben a dolgokban.

Alig aludt el a bérelt lakás hálószobájában, amikor álmodni kezdett. Már az is furcsa volt, hogy valahogyan tudta: most kezdődik az álom. De ezen könnyedén átsiklott. Már csak azért is, mert Apa jelent meg előtte. Nagyon éles volt a kép, mint amikor bekapcsolnak egy tévét, vagy a moziban egy kattanással elindul a film.

Apa valahol a tengerparton állt. Nem olyan látvány volt, ami már előzőleg benne lapult volna Judit emlékeiben. Nem emlékezett olyasmire, hogy valaha is elmentek volna külföldre, egy tengerhez, Apával. Később persze ő volt ott, egy csoporttársával a főiskoláról. Az egy sziklás tengerpart volt.

Itt, ebben az álomban Apa hosszú, fehér nadrágot viselt, mint egy tengerésztiszt. Volt rajta valamilyen könnyű ing is. Háttal állt a tengernek. Judit azt is észrevette, hogy a víz az ő szemébe tükrözi a napot, volt ott egy aranysárga rész, amely folyton villózott feléje. Apa háttal állt a fénynek, mégis valahogy meg volt világítva innen, a part felől is.

„Szia, kicsi Judit”, mondta nagyon halkan, de Judit mégis hallotta. Ez a „kicsi Judit” a szívébe markolt. Apa csak akkor szólította őt így, amikor kettesben voltak. Nem Anya és nem Greta előtt, nem is szólva idegenekről. Judit hamar megtanulta, hogy ez csak akkor él, ezek a szavak csak akkor jelentenek valamit, ha kettesben vannak. „Kicsi Judit” azt is jelentette: „Szeretlek, kislányom, és nagyon örülök, hogy a világon vagy”.

„Bocsáss meg nekem”, mondta még Apa. És akkor valami történt. Nem beszélt tovább, nem magyarázott semmit. A kép – amely annyira élethű volt, hogy Judit már-már tényleg kezdte hinni, hogy ott állnak ők ketten a tenger partján és beszélgetnek, holott álom-tudata legalján érezte, hogy ez nem igazi beszélgetés – zsugorodni kezdett, a látvány szélei begyűrődtek. Ilyent még sohasem látott. Mintha az egész jelenetet eddig egy vászonra vetítették volna, de most jött egy könnyű szellő, meglobogtatta – igaz, csak a képzeletbeli vászon széleit – és ott furcsán mozgott a kép. Apa még ott állt középen, fehér nadrágja szinte vakított, aminthogy a tenger felszíne is ugyanúgy verte a fényeket Judit szemébe. Közben azt is látta, hogy Apa kezd homályosulni, hogy szinte áttűnik, mint a filmekben. Az alakja egyre halványabb, és ahol eddig állt, ahol eddig testével takarta a tengert, ott most ismét csak a könnyedén futó, zöldeskék hullámok jelennek meg…

- Apa! – kiáltotta Judit fuldokolva, alig kapott levegőt. Ez az érzés már nem az álomban volt. A látvány eltűnt, Apa sem volt ott, és a tengerpart sem. A lány valami sötétséggel nézett szembe, mígnem hirtelen felfogta, hogy a feketeség, amit lát, nem más, mint maga az éjszaka. Az ő éjszakája ebben a hálószobában, ebben a lakásban. Ez a fizikailag valós éjszaka, amiben az imént azt álmodta, hogy… Most kinyitotta a szemét, itt volt, és az éjszaka nézett vele farkasszemet.

Nehéz volt elhinni, hogy ez tényleg az volt, holott végig „tudta”. Apa itt volt. A felbukkanása biztosan jelent valamit, sejtette. Bár rögtön igyekezett bagatellizálni azt a vészjósló hangulatot, ami az álom nyomán most hirtelen összeszorította a szívét. Nem azért jött, hogy elbúcsúzzon, mert nem fog elmenni. De miért kért bocsánatot? És különben is, még él. Holnap megtörténik a csontvelő-átültetés, és minden a legnagyobb rendben lesz!

De azért jó ideig nem jött álom a szemére. Csak feküdt a hátán és nézte a sötét mennyezetet.

Judit korán ébredt, sokáig csak tett-vett a lakásban. Ez volt az, amit „szöszmötölésnek” nevezett; azzal áltatta magát, hogy olyan apró, de szükséges dolgokat végez el, amikre máskor nem jut ideje. Hát most jutott. Még alig kelt fel a nap, amikor már ide-oda járkált a lakásban, csöndesen, mintha nem szeretne senkit zavarni. Persze nem volt kit zavarni, teljesen egyedül bóklászott az ismerős falak között, és maga is érezte egész idő alatt, hogy ezek csak pótcselekvések. Hiszen nem biztos, hogy éppen most kell elrendeznie a konyhai mosogató alatt a vegyszereket, amikkel szegényes kis edénykészletét szokta tisztítani, és amelyekkel a bérelt lakást rendszeresen kitakarította. Vagy hogy most kell végignéznie szerény cipő-készletét, nem feslett-e fel valahol a varrás a téli csizmákon, nem megy-e szét valamelyik cipője? Efféle dolgokkal – tudta jól a lelke mélyén – csak múlatja az időt, ami pedig nagy hiba. Hiszen ha jól végiggondoljuk, és Judit ezt már nem is egyszer alaposan átrágta, az egyetlen kincsünk az idő. Minden más elveszhet, és el is veszik, de az időt ki kell használni. Ráadásul, mivel nem tudjuk, mennyi jut belőle, hát annál inkább takarékosan kéne vele bánni, és tartalmassá tenni… Ehhez képest vannak sokan, akik unatkoznak, és azon töprengenek, mivel lehetne „agyonütni” az időt… Őket soha nem értette meg. Ahogyan a gazdagokat, akik a pénzüket és idejüket is elvesztegetik ostobaságokra, miközben napról napra fogyatkozik az életük – ahogyan mindenkinek.

Most is volt benne türelmetlenség önmagával szemben. „Miért szórakozom ilyesmivel, amikor sokkal fontosabb dolgom is lehetne? Például, hogy rendelkezzem, mi legyen a boltban, ha pár napig bent fognak a kórházban.”

Alig várta már, hogy nyolc óra legyen, úgy érezte, ez olyan időpont, amikor már akárkit lehet zavarni, nem kell attól tartani, hogy az illető még alszik. Felhívta hát a lányt, aki a butikban eladó, és közölte vele, hogy ha délig nem jelentkezik, akkor egyedül viszi a boltot ma és holnap, azaz szombaton is, neki dolga akadt.

Judit még mindig nem tudta megszokni, hogy van egy alkalmazottja! Egy ember, akinek ő parancsol..? Aki teljesíti is az utasításait? Ezzel korábban sohasem szembesült. Most meg itt állt huszonnégy évesen, van egy butikja, egy kocsija és némi tehetséget érez a fejében és a kezeiben. Tud modelleket rajzolni, bármikor készíttethet új ruhákat… És persze van valamennyi pénze is. No meg az a lány, aki neki dolgozik. Akit jószerével nem is ismer, de akire nap mint nap rábízza a bevételt, a bolt árukészletét, aki majdnem teljes joggal helyettesítheti őt a butikban… Mindez most egy kicsit megijesztette.

Ráadásul, ahogyan ébredezni kezdett a nagyváros, úgy ébredt fel benne is az utálat. Nem szerette ezt a várost, és biztos volt abban, hogy nem szeretné bármelyik másikat sem, akár ebben az országban, akár másutt. Nagy volt, félelmetes, zajos és büdös – Judit úgy érezte sokszor. No, és a nagyváros voltaképpen az ellensége is, mert hát ez volt a fő vádpont ellene. Mostanában nemegyszer gondolt már arra, hogy ő, aki nem nagyon jár bulizni, és nincsenek bulizós ismerősei sem, egészen jól meglenne valahol egy kisebb városban is. Ahol csönd van és nyugalom, és ahol lenne valami saját, szép lakóhelye, ahol rajzolhatná a ruhamodelljeit. És persze kellene egy lehetőség, hogy a modellekből a szeme előtt váljanak igazi, fizikailag létező ruhák, amiket aztán el is lehetne adni. Hogy miután megrajzolja őket a képernyőn, tanúja legyen, amint a képzeletből anyagi valóság lesz. Ráadásul szerette volna az egész munka összes fázisát átlátni, elérni, hogy az mind csak tőle függjön. Nem úgy, mint itt, ahol egymással gyilkos konkurenciaharcot folytatnak a nagyobb áruházak, a nőiruha-boltok, a varrodák, a közvetítők, de még a divattervezők is. Judittal is megtörtént már néhányszor, hogy ellopták a rajzait, vagy aljas módszerekkel kiszorították őt egyik-másik kisebb piacról. Voltak itt olyan „cápák”, akik életre-halálra küzdöttek, és senkit sem tűrtek meg maguk mellett. Most úgy érezte, ez is csak a nagyváros sajátja, máshol talán nem ilyen éles a konkurencia, a harc, máshol nem alkalmaznak ilyen aljas eszközöket. Vagy tévedne..? Nem tudott meggyőződni erről, hiszen csak itt élt eddigi életében. Ráadásul fájt, hogy nincs kinek elmondani mindezt. Legfeljebb Gretával beszélhetett erről.

Igazából a magány is fájt. Mert ha voltak is olykor férfiak, akiket beengedett az ágyába, ha elég kitartóan és hosszan udvaroltak előtte, de legtöbbször szakmabeliek voltak, akikkel áruházakban, nevesebb butikokban, varrodákban akadt össze. Ugyan a szakma erősen elnőiesedett, de sokfelé a tulajdonosok és pár menedzser is férfi volt. Judit úgy látta, hogy ezeket elkényeztette a siker, és megszokták, hogy valamilyen értelemben szinte csak nekik alárendelt nőkkel találkoznak. Olyanokkal, akik függenek a jóindulatuktól, tehát kezesek és engedelmesek. Néhány nagy üzleti kudarcot Judit annak köszönhetett, hogy amikor a megfelelő partnert nem volt hajlandó magához közelebb engedni, az bosszúból lefújta a tervezett üzletet. Ráadásul mindennek elmondta Juditot a háta mögött. Nagyon elege volt már a városból, de egyelőre – úgy érezte – nem tehet mást. Keserű vigaszként szokta mondani: „Innen szép nyerni” – de nagyon jól tudta, hogy ez nem neki való. Ő nem küzdeni akart, nem aljas pletykák fonadékait leszedni magáról undorodva, pláne nem ilyeneket másokra aggatni és szidni őket a hátuk mögött - hanem tisztán élni és szép ruhákat tervezni. Hogy őt ne zavarja senki… Ez lenne az ideális állapot, amire vágyott. Ha ez létrejönne, akkor biztosan előkerülne egy férfi is.

A férfi, akiről már korábban is álmodott… Ezerszer elképzelte, igaz, volt annyira realista, hogy többféle változatban. Hiszen nem úgy van az, mint azokban a könnyes leányregényekben, ahol mindig megjelenik a mesebeli herceg, bármi is a neve és a foglalkozása, beüget fehér lovon, és némi nehézségek legyőzése után oltár elé vezeti a piruló szüzet… Hát ez csak a regényekben lehetséges, tudta jól. Ez itt köröskörül a huszonegyedik század, most már nem így mennek a dolgok. Az a férfi lehet magas és jóképű, de lehet olyan, mint ő, azaz középtermetű. Nem ez a lényeg. És nem kell okvetlenül pilótának vagy orvosnak lennie, mint azokban a romantikus művekben. Lehet hidegburkoló mester, lehet bolti eladó, lehet éppenséggel hivatalnok is, a lényeg, hogy ember legyen. De amikor Judit magában ilyeneket mondott, úgy érezte: ez éppen olyan hamis, olyan álságos, mint azok az édes-bús regények. Végső soron azt mondta önmagának: kell egy ember. Olyan ember, aki a másikban is elsősorban az embert keresi.

„Hát erre még várnom kell”, szokta befejezni a gondolkodást a férfiról, aki nincs.

Ahogyan tegnap majdnem egyszerre távoztak, ma reggel ugyanúgy egyszerre érkeztek a kórházba. A nyári nap már fent volt, melegítette a levegőt, a falakat, az aszfaltot és nem titkolta, hogy ma is forró nap lesz. Greta kocsija fél perccel előbb kanyarodott be a kórházba; mire felemelkedett előtte a sorompó, már Judit is ott volt mögötte. Követte a húgát a tágas parkolónak egy távolabbi részére, ahol Greta néhány csenevész facsemete alatt árnyékot a lányok járműveinek. Judit melléje kanyarodott.

Mielőtt Greta észrevette volna, ki fékezett mellette, míg oda nem nézett – Judit látta az igazi arcát, a valódi hangulatát. Greta komoly volt, sőt komor, összeszedett. Elgondolkozó és talán tényleg áthatotta a fájdalom, amit Apa miatt érzett. Juditnak ez ismerős érzés volt, bár azt hitte, az ő arcán ez nem látszik ennyire. Vagy mégis..? Nem láthatta önmagát kívülről, és ezt most nagyon sajnálta.

Ám abban a pillanatban, hogy Greta felemelte a fejét, már fogta a táskáját és a slusszkulcsot, hogy kiszálljon – oldalra nézett, és az arcán felfénylett az öröm. Judit rámosolygott. Mindig szerették egymást, soha nem veszekedtek – vagy legalábbis húszegynéhány év után Judit most így emlékezett. Greta feledve baját, visszamosolygott a nővérére, és amikor kiszálltak, már nyoma sem volt titkolt pesszimizmusának. Judit tudta: arra gondolt az előbb, amikor azt hitte, senki sem látja, hogy Apa nem gyógyul meg. De már itt volt a régi Greta, az optimista, a mindig jókedvű:

- Szia! Ma lesz a nagy nap!

- Szia! Lehet, hogy mindkettőnktől vesznek csontvelőt?

Ez a „velő-vétel” Juditot is gyötörte. Igyekezett könnyedén venni, de azért sejtette, hogy nem ilyen egyszerű. Az orvosok is hímeztek-hámoztak, igazából eddig még egyikük sem beszélt arról, hogy a beavatkozás hogyan is zajlik majd. A lányok csak annyit tudtak, hogy steril módon behatolnak egyikük – vagy mindkettőjük? – lábszárcsontjába, és kivesznek a velőből egy darabot. Ez a vérképző szerv lesz hivatva kiűzni a rákos sejteket Apa testéből. Bár nem mondták egymásnak, Greta és Judit többször gondolt arra: milyen érzés lesz, ha megmentik Apát? Ez egy olyan hármas szövetség lesz, amely az eddigi szoros összetartozásnál is nagyobb, értelmesebb, felemelőbb lehet! Hiszen a saját életük, egészségük egy darabját adják azért, hogy Apa is egészséges legyen… Lelkesen várták, hogy segíthessenek. De közben, még önmaguk elől is titkolva azt szerették volna, ha Apa műtét nélkül is meggyógyul.

Az intenzív osztályon a szokásos kép fogadta őket. Az a komor hangulat, amely itt mindig is uralkodott, most megilletődöttségre késztette őket is. Ez nem az a hely, ahol viccelődik a személyzet, és a látogatóktól sem vennék jó néven a jókedv bármilyen megnyilvánulását. Legfeljebb ha a beteg a gyógyulás jeleit mutatja és elvihetik onnan, le egy szinttel alább, az osztályra.

De ennek semmi jele sem volt. Apa arca az egyik képernyőn ugyanolyan volt, mint tegnap, tegnapelőtt. Az elgyötört vonások most is a fájdalom jeleit mutatták, a két lány némán nézte őt. A fekete-fehér kép amúgy is idegen volt ebben a világban, ahol már minden színes, még a monitorokon a számok, az érthetetlen jelek, oszlopok, görbék, meg a fel-felvillanó kis lámpák is. Zöld, piros, sárga, kék – kivéve azt az arcot.

- Nincs magánál? – kérdezte Judit.

- Hajnalban egyszer magához tért és azt kérdezte, itt vannak-e a lányai. Megmondtuk neki, hány óra van. Hogy milyen napszak. De nem tudom, megértette-e. Talán nem, mert pár perccel később ugyanazt kérdezte.

A nővér hangjában nem volt fáradtság. Reggel hatkor állt be, ő volt a délelőttös. Valahol a nyitott ajtók mögött bizonyára volt egy ügyeletes orvos. Greta észrevette, hogy Tehtali doktor közeledik a folyosón. Elébe ment:

- Jó napot, doktor úr.

Az iráni férfi arcán látszott, hogy nehezére esik most beszélgetnie. Barna bőrén viselte még a hajnali borotválkozás nyomait: villanyborotvája nehezen birkózhatott meg kemény, fekete szőrszálaival. Ha lenne szakálla – ami otthon, Iránban nemcsak divatos, de szinte vallásos követelmény – szépen göndörödne, és ez még feketébbé tenné az arcát. Most a szeme, mint két izzó széndarab, villant a lányra:

- Jó napot. Nem tudok újat mondani. Ha csak azt nem, hogy a mutatók folyamatosan romló állapotra utalnak. De még nincs minden veszve.

- A csontvelő-átültetés…

- Hamarosan jön Rottum doktornő a genetikusoktól, ő majd elmondja, mi a helyzet – Tehtali határozottan, mégis valahogy elegánsan, csöppet sem sértően kikerülte Gretát, és eltűnt egy ajtó mögött. Judit leült egy padra, hamarosan Greta is követte. Innen nem látták a monitort, de ha valamelyikük mégis látni akarta, akár csak egy pillanatra is, elég volt felállnia és néhány lépést tennie. Apa alighanem egyetlen páciensként feküdt most az intenzíven.

Így telt el vagy fél óra, amikor kicsapódott a lift ajtaja, és megjelent egy alacsony termetű, nagyfejű, jó negyvenes nő. Fehér köpenyét csak úgy panyókára vetve viselte, mint aki nem hordja egész nap. Ahol ő dolgozik, ott nem kötelező, de lám, ha átjön egy másik osztályra, akkor legalább jelképesen felölti, mert itt meg ez a szabály. Amúgy csúnya volt, nagy orra csöppet sem nőies. Amikor közelebb ért, megtorpant, és a köpenye zsebéből elővett egy szemüveget. Csak így nézhetett bele a dossziékba, amiket hozott. Aztán körülnézett, és felfedezte a folyosón várakozó két nőt. Máris feléjük tartott:

- Jó napot! Doktor Rottum vagyok, a genetikáról.

Felálltak, mint nem is olyan régen, az iskolában, ha a tanárnő közeledett. Rottum ezt elégedetten vette tudomásul. Lágy ajkát beszívta a fogai közé, egy pillanatra el is tűnt a felső és az alsó ajak; rossz szokása lehetett.

- Jó napot, doktornő. Mit tud mondani nekünk?

Rottum az intenzív szobára intett, ahová nemcsak a lányok, de most ő sem léphetett be:

- Ha egy mód lesz rá, megoldjuk. Melyikük Greta Urbano? – végigmérte a lányt, miután egy apró mozdulattal jelezte, hogy ő az. Úgy nézett rá, mintha bármi is függene, függhetne Greta külsejétől, majd megnyugodva bólintott:

- Ha a sebészek végül is eldöntik, hogy mehet a műtét, akkor maga is befekszik, persze a szomszédos műtőbe. Mire őt – intett fejével Apa monitorja felé – előkészítik, magánál már el is végzik a biopsziát. Csak nyugalom, azt mondják, megoldják fájdalom nélkül. Úgy értem, az apjának se fog fájni, magának sem.

Greta rögtön sétálni indult a folyosón, bizonyára fel kellett dolgoznia, amit hallott. Most sem Apa arca, sem a nővére nem volt fontos, legalább néhány percig.

Judit a másik dossziéra intett, nyilván abban voltak az ő leletei:

- Doktornő, én nem vagyok alkalmas? Vagy csak a húgom dublőre lehetek?

A doktornő figyelmes pillantást vetett rá, és csak annyit válaszolt:

- Greta az egyetlen lehetőségünk.

Judit már nyitotta a száját, hogy kérdezzen valamit. Előbb tréfára vette volna, annak ellenére, hogy itt vannak az intenzíven, ahol egy ember, a hozzá legközelebb álló ember élete a tét, aki talán haldoklik. Mégis, annyit mondott volna, hogy „az én génjeim nem érnek annyit?”, vagy valami hasonlót.

De akkor valami történt.

Az intenzív felől éles hang hallatszott. Egy gép jelzett talán..? A folyosóra nyíló ajtókban fehérköpenyesek jelentek meg. Mind a 2-es szoba felé rohantak, ahol rengeteg gép között feküdt Apa. Judit első reakciója az volt, hogy ő is szaladt volna velük. De Rottum doktornő fegyelmezetten félreállt, egészen a falhoz lapult, és ezt látva Judit sem tehetett másképpen. Csak Greta állt a folyosó közepén, mint akinek földbe gyökerezett a lába, őt kikerülték a rohanók. Egy pillanatig látták Tehtali doktort is, aki alighanem indult volna ki a városba, mert már nem volt rajta a fehér köpeny. De a vészjelzés hallatán ő is kifordult az orvosi szoba ajtaján, és futott a többiekkel.

Rottum doktornő eltűnt, Judit nem is vette észre, hogy mikor és hogyan távozott. Nem is figyelt rá. Greta és ő a monitor elé álltak, ott senkinek sem voltak útban. Az első vészjelző hangjához még több gépi zaj csatlakozott: az egyik pittyegett, de riasztóan, a másik apró, rövid hangokat dudált. Judit és Greta szíve a torkukban dobogott. Nem kellett kérdezniük semmit. Csak Apa most az egyetlen beteg. Ha riasztás történik, hát miatta… Judit mozdulatlannak hitte magát, észre sem vette, hogy egész testében remeg. A félelem fájt. Teljesen elhagyta az ereje. Mint máskor is, ha nagy izgalom érte, vagy forró nyár volt, érezte, hogyan verejtékezik a tenyere.

Csak a képernyőn látták Apát, lehunyt szemmel feküdt, nem mozdult. De aztán a kamera elé mások tolakodtak, túl sok lett ott a fehér köpeny, a fejek, karok, vállak, hátak. Valamit csináltak Apával, talán élesztették? A lányok sejtették, hogy leállt a szíve, hát most indítják újra..? A tévében látott kórházsorozatokban ilyenkor kis kocsin odatolják az elektromos szerkezetet, az orvos két kezébe veszi a „tappancsokat”, valaki sebesen ken rájuk egy kis kenőcsöt, hogy ne süljenek oda a beteg bőréhez, testéhez. Aztán valaki mondja, hogy „Háromszázra!”, és egy másik hang jelenti, hogy „háromszáz”, akkor az életmentő orvos azt kiáltja: „Hátra!” – mire minden jelenlévő elhúzódik a betegtől, hiszen nem érhetnek hozzá, amikor áramot vezetnek a testébe – őket is megütné…

Greta feljajdult. Judit némán állt – neki a lelke kiabált. Az egyik kezét a szája elé kapta – a mozdulat önkéntelen volt. Most minden, ami az életet jelentette, ami fontos lehetett, ott volt a képernyőn. Pedig nem sokat látott belőle. Az nagyon hiányzott, amit elképzeltek: hogy rohannak az orvosok, hogy mentsék azt a darabka életet, ami ilyenkor még pislákol a páciensben. Sietnek, hogy egy percen belül visszahozzák Apát, mielőtt az oxigénhiánytól károsodik az agya…

Látták, hogy egy kis nyüzsgés után hirtelen mindenki ellép az ágytól. A takarót elrendezték a mellkasán. A fehérköpenyesek mozgása érezhetően lelassult, koordináltabbá vált. Páran indultak kifelé. A hangok ezután sem hallatszottak ki, így a kimondott szavak is odabent maradtak. A két lány döbbenten állt, még nem tudták, mit gondoljanak, mi történt?

- Megmenekült? – kérdezte Greta feszülten, és nyelt egyet.

Judit sem tudta, mit gondoljon:

- Lehet, hogy csak a gépek romlottak el, hamis volt a riadó? És Apa tovább alszik?

De volt valami a férfi arcán, ami még ezen a rossz képen is feltűnt nekik. A szája két sarkán megjelent egy mély ránc, amit eddig sohasem láttak az apjuk arcán. Összevillant a tekintetük – óh, nagyon jól ismerték egymást. Tudták, hogy a másik is észrevette, hogy benne is hatalmas hullámokat vetett a nyugtalanság. Az aggodalom. Egyszerre mozdultak, futottak az ajtóhoz. A fehérköpenyesek sorban vonultak ki.

- Minden rendben van? – kérdezte Judit. Már csak Tehtali doktor és egy nővér volt odabent. Az orvos akkor vette le kezéről a gumikesztyűt. Szinte letépte, mint aki minél gyorsabban akar tőle megszabadulni, máris dobta egy fehérfalú szemeteskukába A nővért a lányok már többször látták, beszéltek is vele. Apa egy hete volt az intenzíven, és sejtették, hogy nem akárki lehet itt. Azaszsony mozgása is sugallta, hogy régóta dolgozik itt, van tekintélye. Még az orvosok előtt is.

A nővér még nem válaszolt, amikor Judit meglátta Tehtali doktor szemét. Az iráni nagyot sóhajtott, de már kerülte volna Judit tekintetét. A nővér csak annyit mondott, meglepően halkan:

- Semmi sincsen rendben. Az apjuk meghalt.

A szavak, akár egy bomba, felrobbantak. Judit egy pillanatra megsiketült, nem hallott semmit, a zajok eltűntek, a látvány is csak részleges maradt. Látta a fehér falakat, valamit talán a nővérből is, aki lassan mozdult.

Tehtali a kötelességének tartotta, hogy mondjon valamit. De most a lányokra pillantva látta, hogy még nem jött el az ideje. Várt legalább egy teljes percet, mire mindkét nő szemén látszott, hogy ismét itt vannak, hallják is, amit mond nekik:

- Az édesapjuk az utóbbi napokban már olyan állapotban volt, ami életveszélyesnek, sőt végzetesnek is nevezhető. Ezért is döntöttünk úgy, hogy még érdemes belevágni a csontvelő-beültetésbe. De tegnap éjszaka és ma hajnalban sokat romlott az állapota, már nem is tért magához.

Greta csak állt, mint akit villám sújtott. Judit egyszerre érezte a helyzetet ugyanolyan reménytelenek és keservesnek, mint a húga, ugyanakkor mintha látta volna önmagát kívülről is. Eltávolodott egy kicsit, ez a láthatatlan énje csak nézte őt, amint áll Greta mellett lesújtva és tehetetlenül.

Judit nem tudta, meddig álltak ott némán. Észre sem vették, mikor ment el a doktor. A nővér jelent meg mellettük, és furcsa dolgokat kérdezett. Hogy hogyan képzelik el a temetést, és hogy másnap talán már ki is adják a holttestet nekik vagy a megbízottjuknak. Gretának egyfolytában folytak a könnyei, Judit pedig belül sírt, talán sokkal rosszabb állapotba került, mint a húga. A nővér látta, hogy most nem tudhat meg tőlük semmit, bármiféle döntést csak később tudnak majd hozni. Lekísérte őket a lifttel a földszinti hallba, ott csak ennyit mondott:

- Részvétem. Mi megtettük, amire képesek vagyunk.

Majdnem kimondta, hogy „viszontlátásra”, de ez itt és most furcsán hatott volna. Kitűnt a lányok látómezejéből. Judit és Greta nem tudták, mit tegyenek, csak azt érezték, hogy így nem ülhetnek be a volán mögé. És nem is akartak elválni egymástól. Most nagyon fontosnak érezték, hogy együtt lehetnek.

Kimentek a kórház kertjébe, annak is egy távolabbi, parkos részébe. Fák alatt, félárnyékban találtak egy padot. Leültek egymás mellé, és Juditnak eszébe jutott: ők ketten mindig így ültek, ha valami csapás érte őket. Amire legjobban emlékezett – a lelke is fájt belé – az a nap volt, amikor Anya meghalt. Most már Apa sincsen.

- Árvák vagyunk – jelentette ki Greta. Most is ugyanarra gondolt, amire Judit. Ez egy pillanatra ismét erősítette bennük az összetartozást. Ugyan még nem volt rá szükség, de egészen végzetes helyzetben is megtennének egymásért bármit – érezték. Most Judit mondta ki:

- Ha nekem kéne csontvelő? Vagy például egy vese?

- Megkapnád – vágta rá Greta gondolkodás nélkül. Judit hátradőlt, jólesett most kiegyenesíteni a hátát. „Testvérek vagyunk, és ez nagyon jó – gondolta. – Én is odaadnám neki a véremet, a vesémet, a májam egy darabját, a csontvelőmet, és amit csak lehet. Úgy érezte most: Apa halála után különösen fontos, hogy ők ketten összetartsanak. Mert már csak ők maradtak az egykori családból. Valaha négyen voltak, és boldogok. De az idő fáradhatatlanul rostál, és könyörtelenül kihullajtja azokat, akiknek valami okból lejárt az idejük. A fele elment, a másik fele megmaradt. „Nekünk tovább kell élnünk! Ha velünk is történne valami, akkor Anya és Apa hiába éltek…”

Sokáig hallgattak, és érdekes módon elmúlt a fájdalom kisebbik része. Az a tompa, erős nyomás, amelyik a lelkükben tombolt, és összeszorította a szívüket, talán örökre ott marad, csak lassan csitul, sohasem teljesen. De amit a sokk okozott, egy órával később kicsit csökkent. Már tudtak beszélgetni is:

- Őt is elégetjük, igaz?

- Igen, de… olyan durva ez a szó. „Elégetni” – Greta megrázkódott. Judit jobban bírta:

- Anya is azt akarta, és ha emlékszel, párszor szóba is hozták, még együtt. Megbeszélték, amelyikük túléli a másikat, az elégeti őt.

- Elhamvasztja… mondjuk így.

- Elhamvasztja. Hát erről kellene intézkednünk.

- Ma péntek van.

- Éppen azért, siessünk, talán még nyitva van egy… temetkezési vállalkozó.

Kerülték a „krematórium” kifejezést, ez többszörösen is félelmet és kis undort ébresztett bennük. Pedig az eszükkel tudták, hogy ez a jó módszer. Nem kell sír, nem kell temetési szertartás, Apát nem ássák el a földbe, az olyan primitív, ősemberi dolog. Ha valakit elhamvasztanak, akkor nem kell kijárni a sírhoz, és évtizedekkel később annak árát újra megváltani… Miközben jól tudták, hogy nem a pénzről van szó, egyáltalán nem. Arra sem gondoltak, hogy melyikük lakásában legyen Apa urnája. Hiszen Anyáé most Juditnál volt, de lehet éppenséggel fordítva is. Nincs jelentősége.

Judit este egyedül ment haza. Ha volt is olyan gondolata, hogy ma, az Apa halála utáni első éjszakát ne töltsék külön, mindketten aludjanak valamelyikük lakásában, hogy sokáig beszélgethessenek Apáról – kútba esett abban a pillanatban, amikor Greta felhívta a férfit, aki mostanában a társa volt. És az, igazi társhoz méltóan reagált: rohant haza, hogy otthon várja Gretát. Így Juditnak nem maradt más, minthogy hazamenjen, egyedül.

Elalvás előtt végiggondolta, mi mindent intéztek azon a napon. A kórházból elmentek egy temetkezési irodába, ott megtudták, mi a teendőjük. Az iroda elvállalta a holttest elszállítását a kórházból a krematóriumba, aztán a hamvak kiszállítását a megrendelőkhöz. Kicsit zavaró volt, hogy azok ott folyton „szállításról” beszéltek, de aztán a lányok belátták, hogy ez a leginkább semleges szó, hát belenyugodtak. Judit Greta címét adta meg. Csak összenéztek és szavak nélkül is tudták, hogy miért. Ha Anya urnája Juditnál van, akkor Apa legyen Gretánál. Már ha a párja nem fog tiltakozni, ami könnyen lehetséges. Az emberek egy része még a teljesen steril hamvakról is azt hiszi, hogy az egy „halott”, akinek semmi helye a lakásban. Pedig Juditot egyáltalán nem zavarta. Olykor rápillantott Anya urnájára, de sem idegenség, sem félelem vagy undor nem fogta el. Olykor még beszélt is hozzá: „Látod, Anya, ez meg ez történik a világban”. Vagy: „Anya, de jó, hogy itt vagy velem”. Ez utóbbi már csak évekkel később hangzott el, amikor úgy-ahogy belenyugodott a halálába – vagy csak bebeszélte magának. Mert akit szeretünk, annak halála lázadást ébreszt bennünk, igazi, őszinte belenyugvást soha. Mindig bennünk marad a fájdalom egy kicsi tüskéje, és az akkor is ott van, amikor látszólag nem gondolunk rá.

Volt valahol a lelke mélyén egy kicsiny gondolat, egy töredék, a lélek bőrébe fúródott szálka, amely fájdalmat okozott, halványat, egyelőre nem fontosat, mégis volt. Nyugtalanította, zavarta, holott nem tudta, mi is az voltaképpen. De ezzel a tudattal aludt el, nagyon nehezen. Még azzal vigasztalta önmagát és Apát, egyszerre mindkettőjüket, hogy talán jobb ez így. Apa nem kínlódik tovább, és nem gyötri az aggódás a lányait. Igaz, elvesztették a reményt, hogy Apa életben marad, de biztosan tudják, hogy véget értek a férfi szenvedései.

„Nagyon szeretünk, Apa” – üzente Judit abba a homályos, végtelen térbe, amelyről alig valamit tudunk, mégis hisszük görcsösen, hogy létezik. Hiszen valahová csak távoznak azok, akiket szeretünk? Ott kell lenniök, még léteznek valamilyen formában, ha csak a lelkük is, de nem halhattak meg teljesen és örökre.