KARL MAY

A SIVATAG HARAMIÁJA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-192-0

MOBI ISBN 978-963-453-193-7

A HALÁL PUSZTÁJA

1. A KARAVANVEZETŐ

A láthatár szélén a nap hanyatlóban volt. A perzselő hőség után, kissé távolabb a kúttól egészen a tevém árnyékába húzódtam, miközben a karaván letelepedett a poshadt, állott vizű forrás körül, és szolgám, Kamil fellengős előadását hallgatta. Minden szavát értettem, és titokban élveztem, mennyire iparkodik, hogy tulajdonságaimat olyannak fesse le hallgatóságának, amilyenek igazából.

– Téged, ugye, Abram ben Zakirnak hívnak, s gazdag vagy? – kérdezte a mellette ülő murzuki kereskedőtől. – Mennyit fizetsz ezen az úton naponta kísérőidnek?

– Kétszáz kaurit – felelte készségesen a kérdezett. – Miért? Ez nem elég?

– A te vagyonodhoz képest igen. De az én sziddim[1] sokkal, de sokkal gazdagabb nálad, Kara ben Nemzinek hívják, s hazájának oázisain 1000 lova, 5000 tevéje, 10 000 kecskéje és 20 000 kövér báránya legelészik. Ez mind, mind az övé. Naponta egy Abu Noktahot[2] fizet. Ha duaromba[3] visszatérek, gazdagabb leszek, mint te. Mondd csak, ki vagy te az én sziddimhez képest?

A hencegő jó nagyot hazudott, mert nem naponta, hanem hetente kapott tőlem egy Mária Terézia-tallért, német pénzre átszámítva mintegy ötven pfenniget. A dúsgazdag kereskedő ezt válaszolta:

– Allah ad, és Allah elvesz. Nem lehet minden ember egyforma gazdag.

– Ez igaz – bólintott Kamil. – De mivel az én sziddim Allah kegyence, sokat kapott tőle. Te nem is sejted, mit jelent a Kara ben Nemzi név a világ minden országában és a föld lakói számára. A világ mind a négyezer-ötszáz nyelvén beszél, tudja a nyolcvanezer állat- és növényfajta nevét, képes meggyógyítani mind a tízezerféle betegséget, s egyetlen lövéssel leteríti az oroszlánt. Anyja a világ legszebb asszonya volt, apjának anyját az erények mintapéldányának nevezték, s házának harminchat asszonya bájos és engedelmes, és úgy illatozik az ámbrától, mint a paradicsom virágai. Hatalmasabb, akár egy hadsereg, hangjától a fekete párduc is reszketni kezd, s hogyha ránk törnének a tuaregek, akiknek – sajnos – jelenleg a birtokain tartózkodunk, elegendő lenne kis karabélyának golyózápora, hogy megfutamítsa őket. Nézd csak meg jobban! Látod? Két puskája van, egy nagyobb és egy kisebb. A nagyobbal képes egy egész khálát[4] lerombolni, a kisebbikkel százezerszer tud lőni anélkül, hogy töltene. Ezt ezért bundukije et titkárnak[5] hívják. Szinte kívánom, hogy ezek a bitangok utunkba akadjanak, akkor meglátnátok, hogy…

– Hallgass! Allahra kérlek – szakította félbe gyorsan a seh el dzsemali[6]. – Ha ezeket a gyilkosokat emlegeted, a sátánnak könnyen eszébe juthat, hogy a nyakunkra küldje őket, s akkor elvesztünk.

– Elvesztünk? Ha itt a sziddim és vele én?

S Kamil még bizonyára folytatta volna tovább, ebben ahangnemben, ha a seh el dzsemali nyugat felé nem mutat, s ezt nem mondja:

– Emberek, a nap egészen lement, itt az esti ima ideje. Adjatok hálát Allahnak, tiszteljétek és dicsőítsétek!

A karaván tagjai erre felálltak, megnedvesítették kezüket, aztán Mekka felé fordulva letérdeltek, és az előírt hajlongások és kézmozdulatok kíséretében az agg vezető után mondták a szent fátát.

Én is letérdeltem a homokba, s elmondtam esti imámat, persze hajlongások nélkül, mert nem csináltam titkot abból, hogy nem vagyok mohamedán, Ezt már tegnap este bejelentettem, mikor Kamillal utolértem a kereskedőkaravánt, s ennek tagjai nem tiltakoztak, hagyták, hogy velük tartsak.

Mikor az imát befejeztük s felálltunk, láttuk, hogy észak felől teveháton egy magányos lovas közeledik felénk. Hedzsinje[7] kitűnő, gyors lábú állat volt. Az érkező fegyverzete egy hosszú arab puskából s két késből állt, amelyeket karpereccel erősített csuklójához. A fegyverviselésnek ez a módja felette veszedelmes az ellenfél számára: egyszerűen átölelik, s a pengét a hátába döfik.

– Szálam! – köszöntött bennünket az idegen, mikor odaért hozzánk, s anélkül hogy tevéjét letérdeltette volna, lepattant a nyeregből. – Engedjétek meg, hogy megitassam a tevémet, s figyelmeztesselek, ellenség van a közelben, egyenesen a karjaiba futtok.

A jövevény hosszú, fehér burnuszt viselt, melynek csuklyája alól kibuggyant sötét, dúsan zsírozott haja. Magas, tagbaszakadt ember volt, telt, ovális arca az arccsontok közelében kissé beesett, tömpe orra szomszédságában apró szemek villogtak, álla gömbölydeden lekerekedett. Ha lithatmot, azaz arckendőt hord, amely csak a szemeket hagyja szabadon, esküt tettem volna rá, hogy egy targi[8] áll előttem.

– Isten hozott! – felelte üdvözletére az agg karavánvezető, míg az idegen tevéje magától a kúthoz szaladt, és inni kezdett. – Miféle ellenségről beszélsz?

– Az imosarhokról – felelte a kérdezett.

Ez a szó azt jelenti: tuareg. De az utóbbit csak az arabok használják, a rabló törzs fiai mindig imosarhoknak nevezik magukat.

– A tuaregekre gondolsz? Tán azon az úton is van egypár, amelyen megyünk?

– Nemcsak egypár, hanem nagyon is sok. A Zeghedem oázisnál.

– Allah? Épp oda akartunk jutni az éj folyamán!

– Ez lehetetlen. Nekünk harminc emberből és nyolcvan tevéből álló karavánunk volt. Bír-Izhaüából jöttünk, és biztonságban éreztük magunkat. Alig értünk azonban Zeghedembe, az imosarhok, akik ott álltak lesben, ránk támadtak, s bár keményen védekeztünk, mindenkit lemészároltak. Egyedül nekem sikerült megmenekülnöm.

– Ja vaili! – kiáltott fel döbbenten az Öreg. – Ezeket a kutyákat maga a sátán küldte a nyakunkra. Valószínűleg még mindig Zeghedemben vannak. Mit tegyünk? Várjunk, amíg odábbállnak, itt Bír[9]-Ikbarnál, amelynek vize az emberek számára élvezhetetlen, állatainknak pedig egyetlen napra sem elegendő?

Tanácstalanul nézett körül. Abram ben Zakir, a kereskedő, gondterhelt arccal ezt kérdezte:

– Nem kerülhetnénk el a Zeghedem oázist?

– Nem – felelte a seh. – Kelet felé nem fordulhatunk, mert arra, a tibbuk birtokain a legközelebbi kút háromnapi járásra fekszik. A másik irányban pedig a Magarat esz Zuhurba[10] jutnánk, ahol az utat nem ismerem.

– De ismerem én – mondta a jövevény.

– Ismered? – kérdezte csodálkozva a seh. – Ezek szerint kabir[11] vagy, és jobban ismered nálam ezt a környéket, holott csak feleannyi évet számlálsz, mint én?

– Igen, kabir vagyok. Nem az évek számán múlik, hogy itt járatosabb vagyok, hanem azon, hogy sokat jártam-keltem errefelé. Annak a karavánnak is én voltam a vezetője, amelyen az imosarhok rajtaütöttek, s én sem menthettem volna meg a bőröm, ha nem ismerem a sivatag útjait. A beni Riahok törzséből való harcos vagyok, és Omar ibn Amarahnak hívnak.

A beni Riah törzs fiai tényleg Fezzan környékén laknak, de ez az ember nem volt arab, mert a tuaregeket folytonosan imosarhoknak nevezte, amit egy született arab sosem tett volna. A seh nem fogott gyanút, s így szólt:

– Tudom, hogy a beni Riah törzs fiai jól ismerik azt az utat, amely Murzukból Bilmába vezet, s azt is elhiszem, hogy jártál már a Magarat esz Zuhurban. Ezek szerint a Sziklabarlangok hegyének vidékét is ismered? És úgy gondolod, ha arra megyünk, elkerülhetjük a Zeghedem oázist és a tuaregeket?

– Igen. S könnyebben, mint hinnéd. Ha innen indulunk, s ívben elkerüljük az oázist, tőlünk jobbra elhagyjuk azt a helyet, ahol a veszély les ránk, és baj nélkül eljutunk Bír-Izhaüába. Én majd vezetlek benneteket, mert érzem, ez nemcsak a te óhajod, hanem valamennyi társadé.

– Igen. Ők is ezt akarják. Foglalj helyet körünkben, s légy vendégünk! Most eszünk, az esti ima után pedig indulunk.

– Elfogadom a meghívást, és hajlandó vagyok vezetni benneteket, de kérlek, mondd meg, kik azok az emberek, akiknek – amint látom – te vagy a vezetője.

– Ezt, persze, tudnod kell. Ez itt Abram ben Zakir, murzuki kereskedő. A többiek az ő szolgái, a tevék is az övéi. Engem azért bérelt fel, hogy Bilmából Murzukba vezessem. Az a két idegen, aki ott áll, tegnap este csatlakozott hozzánk. Egyiküket Hadzsi Kara ben Nemzinek hívják, a lenyugvó nap országából jött, a másik Kamil ben Zufakah, a szolgája.

A kabir éles, átható pillantást vetett ránk, s mennydörgő hangon ezt kérdezte Kamiltól:

– Téged tehát Kamil ben Zufakahnak hívnak? Melyik nép fia vagy?

– Beni Dzsehar vagyok az Iseli Ferkahok törzséből – felelte Kamii.

– És mozlim[12] létedre szolgája lettél egy gyaurnak, egy hitetlennek? Szégyen és gyalázat! A gyehenna tüze nyeljen el!

Ezzel az idegen Kamil arcába köpött, amit szolgám nyugodtan eltűrt, mert csak a szájával volt hős, valójában azonban gyáva, aki pusztán a hozzá hasonlókkal mert kikezdeni. Most is csak annyit tett, hogy siránkozó hangon megkérdezte tőlem:

– Sziddi, te hagyod, hogy hű szolgádon ilyen sérelem essen? Te, a hősök hőse, akinek két puskája is van?

– Hősök hőse? – nevetett megvetően a kabir. – Hogy lehetne egy gyaur hős? Mindjárt megmutatom, hogyan kell beszélni az ilyen kutyákkal. – Ezzel elindult felém. Tőlem háromlépésnyire megállt, szikrázó szemmel rám nézett, s ezt kérdezte:

– Tehát te keresztény vagy? Igaz?

– Igen – feleltem nyugodtan.

– És azt képzeled, hogy én téged is elvezetlek Murzukba?

– Nem képzelem.

– Nem? – kérdezte kissé hökkenten. – Eltaláltad. A próféta hívő fia sosem ereszkedik le odáig, hogy egy hitetlen kalauza legyen, egy gyauré, akinek lelkére a pokol tüze vár.

– Félreértettél. Amit mondtam, nem úgy értettem, ahogyan te. Én arra gondoltam, hogy eszed ágában sincs bárkit is Murzukba vinni.

– Mosallah! Ezért a sértésért meglakolsz! Leütlek, te kutya!

– Ne nevettesd ki magad! Egy magadfajta targi engem nem üt le.

Már sújtásra emelte az öklét, de most döbbenten leeresztette, és ezt kérdezte:

– Micsoda? Targinak nézel? Imosarh harcosnak? Miért?

– Erről nem tartozom beszámolni neked. Inkább te mondd meg, miért nem akarsz továbbmenni Murzuk irányába, hanem visszafordulni Bilmának? Miért nem tetted ezt meg rögtön azután, hogy karavánodat a Zeghedem oázisban megtámadták, s miért lovagoltál egy egész napon át, hogy ide érj ?

– Mert… mert… mert…

A fickónak elakadt a szava. Kérdésem annyira meglep.te, hogy jó időbe telt, míg újból megtalálta a hangját.

– Azért, mert az imosarhok elálltak az oda vezető utat

– Ez nem ok. Emiatt nem kellett volna egész nap lovagolnod. Egy szavadat sem hiszem. Hogy a tuaregek valahol lesben állnak, efelől semmi kétségem, csak éppen azt nem hiszem el, hogy Zeghedemben lennének. Inkább azt gyanítom, hogy pont az ő karjaikba vezetsz. Te az ő mirzaluk[13], gazuhjuk[14] vagy, akinek az a dolga, hogy minket a kezükre juttass. Könnyen lehet, hogy a Sziklabarlangok hegyében tanyáznak, ezért akarsz bennünket oda vinni.

Mindezt oly határozott, magabiztos hangon mondtam, hogy csak percek múltán tudott úrrá lenni döbbenetén, de ekkor fúriaként tört rám:

– Allahra! Hát lehetséges ez? Gazuhnak nevezel hálából azért, hogy meg akarom menteni ezt a karavánt?! Te koszos gyaur! Ügy bűzlesz, akár egy dög, amelynek testén a férgek lakomáznak! Én majd…

– Csönd! – szakítottam félbe. – Elég a gyalázkodásból! Mivel keresztény vagyok, eddig békén tűrtem, és békém továbbra is megőrzöm, de ha még egy sértő szót mondasz, gondom lesz rá, hogy te is örökre békén maradj. Ha eddig nem ismerted volna a keresztényeket, most megismerhetsz közülük egyet, és nincs az a próféta, aki megakadályozhatna abban, hogy megmutassam: hozzám képest egy nyápic kölyök vagy!

– Kölyök! – üvöltötte magából kikelve. – Ezért megfizetsz! Két kés jár át, te kutya!

Felém ugrott, mindkét karját kitárta, hogy átöleljen és a késeket a hátamba döfje, de öklöm gyorsabb volt. Alulról fölfelé állon csaptam, olyan erővel, hogy hanyatt a homokba zuhant. A következő pillanatban azonban ismét talpon volt, s reám irányozta puskáját, melyet még mindig markában szorongatott. Sikerült felhúznia a kakast, de kitéptem kezéből a fegyvert, hátraugrottam, kétlépésnyiről felé fordítottam a csövet, s megfenyegettem:

– Meg ne moccanj, kölyök, különben saját puskád végez veled. Menj haza, kérj anyádtól valami játékszert. Az jobban illik a kezedbe, mint ez a fegyver.

A puskát elsütöttem, tusát a földhöz vágtam úgy, hogy kettétört. A puskatus reccsenésére a kabir vadul felordított, s ismét rám akarta vetni magát. Vak dühében nem vette észre, hogy felemelem a lábam, s egyenesen belé rohant, Olyan gyomorrúgást kapott, hogy elterült a földön. Azonnal rátérdeltem, öklömmel halántékára sújtottam. Ettől oly békén maradt, amint az imént ígértem. Meg se mozdult többet. Ekkor a karavánvezető dühe fordult felém.

– Mit csináltál? – támadt rám. – Magunk közé fogadtunk, megengedtük, hogy velünk tarts, s te azzal fizetsz vendégbarátságunkért, hogy megölöd azt az embert, aki meg akar menteni bennünket?

– Ez az ember számotokra nem a menekvést, hanem a pusztulást hozza. Egyébként csak elájult! Nézd meg!

– Igaz, hogy nem halt meg. De megütötted, és eltörted a puskáját. A Szahara törvényei szerint ez vért kíván. Törvényt ülünk fölötted.

– Inkább felette üljetek. Nyíltan kimondom: ez egy tuareg, aki a veszteteket akarja. Ha nem hisztek nekem, talán már holnap megbizonyosodhattok, hogy nekem volt igazam. A magam bőrét nem féltem, nem félek attól, hogy milyen ítéletet hoztok. Ki akadályozhatja meg, hogy tevémre üljek és ellovagoljak, ha úgy tartja kedvem? Ebben a két kis tabanganatban[15], amit Európából hoztam, s amit revolvernek hívnak, kétszer hat golyó van. Ez önmagában elegendő ahhoz, hogy távol tartsalak titeket magamtól anélkül, hogy a puskáimhoz érnék. S úgy látom, a táborban egyedül te nézel engem ellenségnek. Abram ben Zakir bizonyára nem örülne, ha ő maga s tevéinek rakománya a tuaregek karmai közé kerülnének, s azt hiszem, az emberei osztják az ő nézetét.

– Csak beszélj! A következményeket nem kerülheted el. Dologra, emberek! A kabirt a kúthoz visszük, benedvesítjük arcát, hogy lelke visszatérjen a testébe.

A körben állók felemelték a kabirt, s elcipelték. Egyelőre nyugton hagytak. Újból tevém mellé telepedtem, s minden esetre készen kezembe vettem az egyik revolvert. Kamil csatlakozott a többiekhez, s kíváncsian várta a fejleményeket. A karaván tagjai csoportba verődtek. Már besötétedett, s így az egyesek mozdulatait nem lehetett kivenni, de azt láttam, hogy a kabir magához tért, a többiek pedig köré ülnek és tanácskoznak vele. Ketten odább álltak, és halkan beszélgettek. Az egyikük Kamil volt, a másik a kereskedő, akinek, ahogy később megtudtam, szolgám azt bizonygatta, hogy nekem több eszem van, mint itt bárkinek, ő, mondta, a maga részéről rám hallgat, mert ha én a kabirt tuaregnek tartom, akkor a jövevény bizonyára az. Szavai halló fülekre találtak, mert Abram ben Zakir odajött hozzám, s ezt kérdezte:

– Sziddi, a szolgád azt mondja, hogy ne a karaván vezetőre, hanem rád hallgassak. Valóban azt hiszed, hogy ezt az embert a rablók küldték ide, kémkedni?

– Igen. Erre számos okom van, amelyeket azonban akkor sem értenél, ha elmondanám neked őket. Ezért csak annyit mondok: nem először járok a Szaharában, s nem először találkozom olyanfajta emberekkel, mint ez. Semmi kedvem sincs ahhoz, hogy az ő vezetésével a Sziklabarlangok hegyébe menjek, és ott a tuaregek fogságába essek.

– Allahra! Megfogadtam, hogy mindenben követem a seh el dzsemali útmutatásait, ebben megegyeztünk, amikor felbéreltem. Az emberek jobban hallgatnak rá, mint arra, amitől te inted őket. Le fognak szavazni, s nekem bele kell egyeznem, hogy a kabir vezessen minket. Sziddi, megtennél egy szívességet? Ne hagyj itt, ha a hegyekbe kell mennem.

– De jó ember! Az én segítségemre nincs szükséged. Elég, ha kijelented, hogy nem mégy oda, s ragaszkodsz ahhoz, hogy Zeghedembe vigyenek.

– Le fognak szavazni. Ezek az emberek nem a szolgáim, csak erre az útra béreltem fel őket, te is tudod, hogy a sivatag törvényei szerint veszély idején az alárendeltek szavazatának éppoly súlya van, mint parancsolójukénak. Kérlek, ne hagyj itt.

– Ezt meg kell még fontolnom.

– Fontold meg. De aztán add tudtomra szóval vagy tettel, hogy mit határoztál! Bár te nem, én még mindig hiszek ennek a kabirnak. Képtelenségnek tartom, hogy egy hithű muzulmán ilyen förtelmesen hazudjon.

– Ez az ember nem hithű muzulmán, s ezt be is bizonyítom. Mikor a nap a sivatag szélén leáldozott, mi imádkoztunk, a kabir nem. Az ima idején is úton volt, nem szállt le a tevéjéről, s nem térdelt le, ahogy ti tettétek, hisz épp akkor köszöntött ránk, mikor az esti imát befejeztük. Aki elmulasztja az előírásos imát, nem hithű követője a prófétának, s ha nem az, akkor elképzelhető, hogy akár hamis esküre is képes. Te nem így gondolod?

– Sziddi, te okosabb vagy, mint én.

– És miért nem harcolt akkor, mikor – mint állítja – a karavánján rajtaütöttek? És miért ül most oly nyugodtan a kút mellett, ahol ellenem tüzeli a többieket szavakkal, mikor arra nincs bátorsága, hogy tegyen is valamit? Az előbb dühében rám támadt, de most, hogy az elpárolgott, nem mer egyedül bosszút állni rajtam. Tudja, hogy könnyen és kockázat nélkül megteheti ezt, ha követjük a Sziklabarlangok hegyébe. Ott rajtunk ütnek, és ha már foglyul estünk, anélkül hogy becses tuareg bőrét akár egy karcolás érné, megölhet. Erre számít, s ebből a megfontolásból hagy békén pillanatnyilag.

– Sziddi, az az érzésem, hogy fején találtad a szöget. Nem tehetek bölcsebbet, mint hogy harmadszor is arra kérlek: végy oltalmadba.

– Ha ezt teszem, valószínűleg olyan helyzetbe kerülök, amelyben én magam is oltalomra szorulok. Ha oltalmat kérsz, azt kéred, hogy tegyem kockára érted az életemet és…

Szavaimat a seh el dzsemali kiáltása szakította félbe:

– Fel, igazhitűek! A nap végleg lenyugodott, sötét van, itt az éjszakai ima ideje!

A karaván tagjai Mekka felé fordulva letérdeltek, benedvesítették kezüket, arcukat, homlokukat, és vezetőjük után mondták…

2. A SZIKLABARLANGOK HEGYÉBEN

Mikor az imát befejezték, ezen a napon az utolsót, a karavánvezető felállt, és parancsot adott, hogy rakják meg a tevéket, mert indulnak.

– Hová megyünk? – kérdezte a kereskedő.

– Természetesen a Sziklabarlangok hegye felé – felelte az agg.

– Nem lenne mégis jobb, ha a Zeghedem oázisba lovagolnánk?

– Ezt bizonyára azért kérded, mert Kara ben Nemzi, a keresztény is oda tart.

– Igen.

– Ha többet adsz egy gyaur szavára, mint egy hívő muzulmánéra, akkor csak eredj! Senki sem tart vissza. De mi a Barlang-hegyek felé megyünk, mert az életünk drágább, mint egy hitetlen ostobasága.

– A szolgáknak is velem kell jönniök!

– Kell? Nem rabszolgáid, hanem szabad emberek. Te pedig megfogadtad, hogy mindenben követed útmutatásaimat. Szavazni fogunk. Akkor majd kiderül, hogy embereid rád és a keresztényre, vagy a saját eszükre hallgatnak.

Lefolytatták a szavazást, és kiderült, hogy a kereskedőn és a szolgámon kívül mindenki inkább a kabirt követi, mint engem. Abram el Zakir odajött hozzám, bocsánatot kért, s újból esengett, hogy ne hagyjam magára.

Épp távozott, mikor nyugati irányból valami robajt hallottunk. Tevepaták dobogása volt, s nemsokára egy csapat körvonalai bontakoztak ki a sötétből. Ők is megláthattak minket, mert valaki nagy hangon ezt kiáltotta:

– Állj! A kút körül emberek vannak! Fegyverbe!

Agg karavánvezetőnk azonban így szólt:

– Béke veletek! Nem vagyunk harcosok, sem rablók. Jöhettek bátran, enyhítsétek magatok meg az állatok szomját.

– Egy kaffilah[16] tagjai vagytok?

– Igen.

– Honnan jöttök és hová mentek?

– Bilmából Murzukba.

– Hányan vagytok?

– Tizennégyen.

– Adjatok helyet. De ha hazudtál, elválasztjuk a fejed atörzsedtől.

A csapat egész közelre óvakodott. A férfi, aki az előbb beszélt, pár tevehosszal lehagyta a többit, fürkésző pillantással fölmérte a tábort, majd ezt mondta:

– Igazat mondott. Csak tizennégyen vannak, nincs mitől félnünk. Gyertek!

Arabul beszélt, de tedetu[17] hanghordozással. Míg a jövevények leszálltak tevéikről, megszámoltam őket. Húszan voltak. Úgy látszott, hogy egy asszony vagy lány is van velük. Az egyik teve hátán ugyanis tahtirván[18] volt, mely könnyű bambuszvázával, hosszú, fellobogózott rúdjaival az éj sötétjében fantasztikus látványt nyújtott.

A csapat vezére igazi hadvezér lehetett, mert úgy osztotta szét embereit, hogy ha részünkről támadás érné őket, velünk szemben előnyös helyzetben legyenek. A csapatvezér hosszú csövű puskával, két hajító-lándzsával, szablyával szerelkezett fel, valószínűleg kés vagy pisztoly is volt nála. Karavánvezetőnk „Szálam”-mal köszöntötte, majd így szólt:

– Láthatod, hogy nem kell tőlünk tartanotok. S remélem, nem veszed rossz néven, ha megkérdezem, kik vagytok?

A kérdezett büszkén így válaszolt:

– Tibbuk vagyunk a Resade törzsből, és Abóba megyünk.

– A Resade törzs tagjai vagytok? A tuaregek halálos ellenségei?

– Igen, azok vagyunk. Allah átka sújtsa őket!

– És nyugatról jöttök, az ő birtokaikról?

– Igen, onnan.

– Akkor vakmerő férfiak vagytok. Ha egy ilyen maroknyi csapat halálos ellenségeinek földjére merészkedik…

Kiáltás szakította félbe, amely a tahtirván felől jött. A kiabáló csak három-négy szót mondott, amelyeket nem értettem. Berber lehetett, s minthogy a beni-mekab berberek nyelvjárását beszélem, az a gyanúm támadt, hogy tuaregül. Alighogy ez a pár szó elhangzott, a kabir, aki eddig is gyanús volt számomra, feltűnő élénken talpra ugrott, pár hosszú szökelléssel a tahtirván mellett termett. Kérdést tett fel, olyan nyelven, amit szintén nem értettem. A függöny mögül női hang válaszolt, amely azonban gyerekhang is lehetett. Akkor a tibbuk vezetője odarohant, megragadta a kabir karját, félrerántotta, s dühösen rárivallt:

– Mi keresnivalód van az omm bentem lakóhelye mellett? Nem tudod, hogy ez tilos? Kotródj innét!

„Omm bent” szó szerint annyit jelent „a lányom anyja”, azaz: feleség. De hithű mohamedán ez utóbbit sosem mondja ki. A kabir egy darabig állt, mintha a lába gyökeret vert volna, s úgy éreztem, küszködik magával. De ezt inkább csak sejtettem, mert arca a sötétben nem volt látható, aztán színlelt nyugalommal, de olyan hangon, amelynek éle volt, ezt mondta:

– Omm bent? Én úgy hallottam, mintha egy kisfiú kiáltott volna.

– Szó sincs semmiféle fiúról, s ha az lett volna, gondolod, épp neked kiabál? Ki és mi vagy te?

– Omar ibn Amarahnak hívnak, s ennek a karavánnak a vezetője vagyok.

– Melyik törzshöz tartozol?

– A beni Riahokéba, s mivel ennek a karavánnak a vezetője vagyok, tisztemnél fogva felelősségem van, s úgy véltem, talán segíthetek valakin, mikor a tahtirvánhoz mentem.

– Lehet, hogy így van, de nekünk nincs szükségünk semmiféle segítségre. Mikor indultok innét?

– Épp menni készültünk, amikor jöttetek.

– Mi sem maradunk. Sietnünk kell, hogy mielőbb Abóba érjünk. Minthogy békés emberek vagytok, az oázisig együtt lovagolhatunk. Addig azon az úton megyünk, mint ti.

– Mi nem Zeghedembe tartunk, mert az oázist és a tőle keletre eső vidéket a tuaregek tartják megszállva.

A tibbut ez a hír villámként érte. Néhány lépést hátrált s felkiáltott:

– A tuaregek? Ezek a kutyák? Biztos vagy ebben?

– Igen, mert Zeghedemből jövök. Egy kereskedőkaraván kebirje voltam, amelyen a tuaregek rajtaütöttek, s egyedül nekem sikerült megmenekülnöm. Elkerüljük Zeghedemet, s nyugat felé kanyarodva az iszhaüai kúthoz megyünk. Kelet felé nem fordulhatunk, mert azon a környéken is az imosarhok portyáznak.

Megint „imosarh”-ot mondott tuareg helyett. Feltűnt nekem, hogy az utolsó mondatra különös hangsúlyt helyez. A tibbuknak is kelet felé kellett haladniuk. Miért intette őket ettől? Hisz az imént hallgatott arról, hogy a tuaregek a vidéket keleten is ellenőrzik. Az lenne a célja, hogy velünk együtt a tibbukat is a Magarat esz Zuhurba csalogassa? S ha valóban ez a szándéka, mi az indoka erre? Értette azt a kiáltást, amely a tahtirvánból jött? Akkor, ahogy eddig is sejtettem: tuareg. A kabir egyre gyanúsabbá vált.

A tedetu alaposan kifaggatta, s azt hallotta tőle, amit korábban mi is. Végül magához intette embereit, halkan tanácskozott velük, oly suttogva, hogy egyetlen szavát sem értettük. Aztán megint a kabirhoz fordult:

– Tudod, hogy azok a tuaregek, akikről az előbb beszéltél, melyik törzshöz tartoznak?

– Nem. Ezeknek az imosarhoknak én sem értettem egyetlen szavát sem. De akkor, mikor ránk rontottak, hallottam, hogy folyton két szót kiáltanak, a törzsük és a vezérük nevét, azt, hogy „Kelovi” és „Rhagata”.

– Allahra, így igaz! A keleti kelovi-tuaregek angharját[19] Rhagatának hívják, s tudom, hogy rabló hadjáratra indult harcosaival. Hála Allahnak, hogy találkoztunk veled, különben, bár vitéz harcosok vagyunk, a tuaregek lekaszaboltak volna minket. Tehát a Sziklabarlangok hegye felé mentek? Veszélyes út! Azt gondolod, hogy baj nélkül és háborítatlanul az iszhaüai kúthoz érünk rajta?

– Biztos, hogy ezen az úton egyetlen tuareg sem botlik belénk.

– Akkor Izhaüából keletre tartunk, s elkerülhetjük a vészt, ami balról leselkedik ránk. De mielőtt döntenénk, hogy veletek megyek, tudnom kell pontosan, kik vagytok.

– Engem már ismersz. Kaffilahunk ezé a murzuki kereskedőé, akit Abram ben Zakirnak hívnak. Az emberek, akik vele vannak, békés tevehajcsárok, erre az útra bérelte fel őket. Amott egy férfi ül, aki szolgájával tegnap csatlakozott hozzájuk. Gyaur, keresztény, akit Kara ben Nemzinek hívnak.

– Pfuj! Keresztény is van köztetek? Hogy mehettek vele együtt? Aki egy ilyen kutyát megtűr maga mellett, Allah haragját vonja magára! Ezt a bűzös bakkut[20] megnézem magamnak!

A tedetu odalépett hozzám, lehajolt, és mereven a szemembe nézett. Ülve maradtam, egy arcizmom se rándult. Kiegyenesedett, hátralépett, kiköpött, aztán ezt mondta:

– Az arca férfira vall, de a szíve féregre. Különben nem hagyta volna, hogy a képébe nézzek, s kifejezzem megvetésemet. Az oroszlán hagyja, hogy a sakál menjen a maga útján, büszkébb annál, semhogy utána forduljon. A gyaur velünk jöhet, de mindig a karaván utolján, ha azt akarja, hogy ne tapossam el, mint egy pondrót.

Elengedtem fülem mellett a sértést, mert úgy éreztem, még nem jött el az ideje, hogy neki is bebizonyítsam: nem az vagyok, akinek képzel.

Ekkor Abram ben Zakir megrakatta a tevéket. Míg ez a munka folyt, időt szakított, s odalépett a kabirhoz. Láttam, hogy beszélgetnek egymással. Majd a kereskedő hozzám jött, és ezt mondta:

– Sziddi, új vezetőnk beszéli a hausza nyelvet. Több kérdésemre ezen válaszolt.

– Akkor biztos, hogy targi.

– Nem tudom elhinni. A tibbuk vezére átlátott volna rajta. Látszik, hogy tapasztalt harcos.

– Tévedsz. Maga a tedetu is örülhet, ha nem látnak rajta át.

– Hogy érted ezt?

– Az egyik is rabló, a másik is. Halálos ellenségek, mégis mindketten ugyanahhoz a fajzathoz tartoznak.

– Nem értelek.

– Nem is kell, hogy érts. Úgysem tudnál változtatni a helyzeten.

– Velünk jössz? Annak ellenére, hogy csak a karaván végén lovagolhatsz?

– Ki szabhatja ezt meg nekem?

– A tedetu.

– Ő nekem nem parancsol. Szabad ember vagyok, és ott lovagolok, ahol nekem tetszik.

A kereskedő fejcsóválva távozott, én pedig a kúthoz vezettem tevémet, hogy még egyszer jól teleigya magát. A kút környékén tanyázó tibbuk úgy rebbentek szét előttem, mintha pestises lettem volna.

A rakodás a teherhordó tevék rút kiáltásai közepette zajlott le, aztán a hajcsárok meg a többiek a hátas-tevékre ültek, s a karaván megindult, a tevék egymás után elhagyták az oázist. Libasorban haladtak, kötőfékjüket az előző farkához csomózták. A menet élén a kabir lovagolt, mögötte a seh el dzsemeli, utána a tahtírván közelében a tedetu, majd harcosai következtek, aztán a kaffilah elején Abram ben Zakir. Vártam, míg a karaván egy kissé eltávolodik, aztán Kamillal lassan utánuk eredtem. A csillagok olyan fényesen ragyogtak, hogy szemmel tudtam tartani a menetet.

– Most kulloghatunk utolsóként! – siránkozott hős kísérőm. – Miért fogadtad el, sziddi, ezt a parancsot? Vajon nem a Ferkah Iseli beni dzsehari törzs harcosa vagyok, akinek a menet élén kéne lovagolnia?

– Ki akadályoz ebben? Ha úgy tartja kedved, vágtass előre!

– Nélküled a világ kincséért sem. Hisz jól tudod, menynyire a szívembe zártalak, és semmi pénzért nem hagynám, hogy egyedül maradj szégyenben. De mondd, sziddi, nem gondoltál még arra, hogy ezekkel az emberekkel meggyűlik a bajunk?

– De igen. Méghozzá hamarosan és elsősorban a kabirral.

– Szóval te biztos vagy abban, hogy ez egy targi?

– Igen. S azt forgatja a fejében, hogy a karavánt pusztulásba viszi. Bizonyos, hogy a tuaregek valahol a Magarat esz Zuhurban rejtőzködnek, s rajtunk akarnak ütni. Ezek az emberek vakon rohannak a vesztükbe. De megeshet, hogy eszükbe jut még, amire figyelmeztettem őket

– És ha mégsem?

– Akkor megpróbálom legalább Abram ben Zakir életét megmenteni. Én is veszélyben forgok, mert a kabir ég a vágytól, hogy bosszút álljon rajtam. De, tán szerencsénkre, nemcsak a kabir s a tuaregek vannak a közelben, hanem a tibbuk is. Az ő segítségükkel talán megmenekülhetünk, ha a tuaregek karmai közé jutnánk.

– Azt hiszed? A tibbuk mentenének meg téged, a keresztényt? Hisz, ha sejtelmed igaz, őket is megtámadják!

– Igen. De van náluk valami, ami a bajban hasznunkra lehet. A tahtirván.

– Mi?! A gyaloghintó?

– A hintó kevésbé, mint az, ami benne van. Valószínűleg egy kisfiú.

– Allahra! Mik jutnak az eszedbe, sziddi! Ebben a felékesített alkotmányban egy kisfiú ülne?

– Igen. Méghozzá egy tuareg fiú, akit a tibbuk raboltak el.

Kamil még kérdezni akart valamit, de a meglepetéstől elállt a szava. Jó időbe telt, míg újra kérdezni tudott:

– Egy tuareg fiú? Mondd, sziddi, nem költő vagy te, aki képtelenségeket képzel?

– Inkább a te képzeleteddel van baj. A tibbuk és a tuaregek halálos ellenségek. Ha húsz tibbu ilyen nagy loppal behatol a tuaregek birtokaira, ahonnan gondosan őrzött, sűrűn lefüggönyözött tahtirvánnal tér vissza, akkor, akinek egy csepp sütnivalója van, sejti, miben sántikálnak. Te azt hiszed, hogy a tedetu erre a veszélyes kirándulásra igazán a feleségét vitte magával?

– Nem, őt biztos, hogy nem.

– A tuaregek egyik sejkjének a fiát rabolta el. Ennél rosszabbat senki sem tehet ellenségének. És a kabir is tudja, hogy ez az igazság.

– Micsoda izgalmak! Micsoda kaland! Meg akarod menteni a fiút?

– Hogy mit teszek, ezt még most nem tudom. A döntést a kellő pillanatra hagyom. Én azt szeretném, hogy Abram ben Zakir baj nélkül Murzukba jusson, vagy – ha veszélybe kerül – megmenthessem az életét. Várjuk ki türelemmel, mit hoz számunkra ez az utazás. Ha félsz, nyugodtan itt hagyhatsz, s továbbmehetsz Zeghedembe.

– Hogy én? Hogy én félek? Miket gondolsz rólam, sziddi! Ha egyetlen tuareg, egyetlen tibbu sem lenne a közelben, akkor is tudnod kéne, mit kockáztatok érted, hisz aSzaharának nincs még egy oly veszedelmes pontja, mint a Sziklabarlangok hegyéé. Ennek a kietlen vidéknek közepén terül el az Er Raml el-Helahk, a Halál pusztája. Egy olyan tenger, amelynek medrét víz helyett könnyű por tölti meg. Aki csak reálép, száz és száz láb mélységbe süllyed, s mintha az óceán nyelte volna el, megfullad.

– Igazán? – kérdeztem meglepetten. De hinnem kellett, amit Kamil mondott, mert Adolf Wrede, a híres utazó is talált Bar essz Szafinál, az el-Ahkaf sivatagban egy hasonló iszaptengert, amely nyomtalanul nyelt el egy hatvanfonalnyi[21] zsinórra kötött kilós súlyt. Szolgám még sokat mesélt emberekről és tevékről, melyek a Raml el-Helahkban merültek el, s akiknek szelleme hontalanul bolyong a Magarat esz Zuhur sziklái közt. Közben telt-múlt az idő, éjfél lett. A csillagok ilyenkor ragyognak a legfényesebben, s szándékosan csökkentettem a távolságot, ami a karavántól elválasztott. Úgy éreztem, eljött a perc, amikor meg kell mutatnom ellenfeleimnek, hogy eszem ágában sincs folytonosan a menet végén kullogni. Meghajszoltuk tevéinket, s nemsokára utolértük a kaffilah végét. Ellovagoltunk a tevesor mellett, megelőztük a tibbukat, akik dühösen kiáltoztak utánunk. A tedetu meghallotta tevéink patájának dobogását, és megfordult. Látta, hogy közeledünk hozzá, s parancsoló hangon ránk rivallt:

– Vissza!

Ügyet se vetettünk rá.

– Vissza! Vissza! – ismételte. – Különben megmutatom, hol a helyetek!

Még végig se mondta, elhagytuk, s elszáguldottunk a kabir és a seh el dzsemali mellett is. Egy pillanattal később lövés dörrent a hátunk mögött, s éreztem, hogy egy golyó szele csap meg. Azonnal megállítottam tevémet, Kamil is ezt tette. Megvártuk, míg a karaván eleje utolér minket.

– Ki lőtt ránk? – kérdeztem.

– Én – felelte a tedetu. – S ha tüstént vissza nem mentek a helyetekre, megkapod a második golyót is.

– Amely éppúgy nem fog eltalálni, mint az első. Te nem tudsz lőni. Majd én megmutatom neked, hogyan kell. Kamil, szállj le a tevédről!

Szolgám engedelmeskedett. A tedetut már csak egy lépés választotta el tőlem, hajító-lándzsái a nyereggombhoz voltak erősítve. Kinyújtottam a karom, és megragadtam az egyiket.

– Te kutya! – üvöltött rám. – Mit akarsz a lándzsáimmal?

– Csak azt akarom megmutatni, hogyan kell lőni. Ide nézz!

Kamii kezébe nyomtam a lándzsát s megparancsoltam, menjen addig, míg „állj”-t nem kiáltok. Akkor tartsa magasra. Ezután kihúztam övemből mindkét pisztolyomat, s rálőttem mind a tizenkét golyót. Utasítottam Kamiit, hogy mutassa meg a tedetunak a fegyvert.

– Vizsgáld csak meg! – mondtam ellenségemnek. – Tizenkét lövés, tizenkét lyuk.

A tedetu megnézte a lándzsát, és ámulatában egy szót sem tudott kinyögni. Persze az egész karaván megállt. Most parancsot adtam Kamiinak, hogy vigye olyan messzire a másik lándzsát, míg a csillagok fényében épp kivehető. Tevém mozdulatlanul állt, hozzászokott már a lövöldözéshez, nem kellett róla leszállnom.

– Számold a lövéseket! – mondtam a tedetunak, és a vállamhoz emeltem Henry-karabélyomat, amelynek tárában huszonöt golyó van. Gondosan céloztam, s lőni kezdtem, közben egy kissé mindig magasabbra emelve a fegyver csövét.

– Hány lövést hallottál? – kérdeztem.

– Tizenötöt – felelte a tedetu, aki nem értette, hogyan lőhetek ilyen sokszor, anélkül hogy töltenék.

– Most nézd meg a lándzsádat!

Kamil odavitte gazdájához a fegyvert. A tedetu ujjával tapogatta ki a lövések helyét, s közben számolta őket.

– Masallah! Tizenöt lyuk! – kiáltotta rémülten. – Ez a keresztény zahir[22], és a fegyvere bundukije el moziga[23], számtalan lövedék van benne.

– Igazad van – hagytam rá. – És golyóim éppoly messze röpülnek, ahányszor lőni tudok, s amilyen biztosan találok. Mit számítanak a ti fegyvereitek az enyéimhez képest? Te az életemre törtél, rám lőttél. Ezúttal megbocsátok még neked, mert keresztény vagyok, aki ellenségeinek sem akar rosszat, de ha még egyszer kárt akarsz tenni bennem, percek alatt rád és a tiéidre nyitom a halál kapuját, és esküszöm, hogy nincs az a próféta, sem kalifa, aki meg tudná menteni az életeteket. Én Kara ben Nemzi vagyok, a keresztény, s megtanítlak, hogy jól jegyezd meg ezt a nevet.

A tedetu és társai is hallgattak. Intettem Kamiinak, hogy üljön fel a tevéjére. Ismét a karaván élére vágtunk, és ezúttal senki sem mert ebben megakadályozni. A revolvereket persze rögtön újból megtöltöttem, s az ismétlőfegyver golyóit is pótoltam.

Mostantól ott lovagoltunk, ahol kedvünk tartotta, hol elöl, hol oldalt, hol hátul, de vigyázva, nehogy egy orvlövés hátba találjon. A hajnali imádság időpontjáig homokos síkon lovagoltunk, aztán megálltunk. Kétórai pihenés után ismét útra keltünk. Ekkor a terep megváltozott. Bal kéz felé elhagytuk a pusztaságot, jobbra mind magasabbra és magasabbra szökő sziklaképződményeket láttunk, melyek hol öblöket képeztek, hol kiugrottak. Az öblök és nyúlványok követték egymást, s mivel nem mentünk elég közel hozzájuk, nem tudtuk eldönteni, hogy pusztán a természet műveinek tekintsük-e őket, vagy keletkezésükbe emberi kéz is belejátszott. Falak, oszlopok, párkányok és erkélyek, ablaknyílások és hatalmas, boltíves kapuk szabdalták szét a kőmonstrumot. Ez utóbbiak mintha művészi kéz alkotta folyosók, csarnokok bejárói lettek volna. Lenyűgöző látvány volt, s engem egészen lebilincselt. Szívesen közelebb mentem volna a fantasztikus kőboltozatokhoz, de nem akartam hosszabb időre s oly messzire elhagyni a karavánt. Azt gyanítottam, rövidesen oda érünk, ahová a kabir csalogatni akart minket.

Órákon keresztül lovagoltunk, s jobbról egyre a fura kőalakzatok kísértek, nem akart végük szakadni. Egy órával dél előtt a hőség olyan tűrhetetlenné vált, hogy ember, állat egy kis pihenőért epedezett. A sziklatömeg oly mélyen benyúlt a pusztába, hogy érintettük legszélső nyúlványát. Egy helyen a sziklahegy öblösen bemélyedt úgy, hogy két fala közt patkó alakú tér keletkezett. Rajtam kívül a karaván minden tagja úgy vélte, hogy ez kitűnő hely a táborozásra. Én ezt a helyet felette gyanúsnak találtam. Mert nyilvánvaló volt, ha a tuaregek itt akarnak támadni, nem kell mást tenniük, csak elzárniuk a patkó nyílását, s akkor mindenki, aki apatkón belültartózkodik, a kezükre jut. De nem szóltam, mert tudtam, senki sem hallgatna rám.

Mikor mindenki lepihent, óvatosságból kilovagoltam a pusztába, olyan messze, ahonnan a tábor sziklás környékét egészében áttekinthettem. Rögtön feltűnt nekem valami. Tőlünk északra, hozzávetőleg egyórai járásra, több nuszara esz-szahra[24] körözött a hegy fölött, hol feljebb, hol lejjebb, de mindig ugyanazon hely felett. Visszasiettem a táborba, s azonnal a kabirhoz mentem, aki épp a tedetuval beszélgetett.

– Tüstént el kell mennünk innét – mondtam. – A tuaregek a közelben vannak, és támadásra készülnek.

– Ki mondta ezt neked?

– A keselyűk, amelyek felettünk szálldosnak.

– A keselyűk talán beszélni is tudnak? – kérdezte gúnyosan a kabir.

– Velem igen, mert én értem a nyelvüket.

– Szeretném, ha megnyugodnál. A karavánvezető én vagyok, s gondoskodnom kell a kaffilah biztonságáról. Megkeresem azt az állítólagos ellenséget. Gyere velem!

Ravasz ajánlat volt. Ha elfogadom, előbb kerülök a tuaregek karmai közé, mint a többiek. A cselre csellel válaszoltam:

– A veszély elhárítása a karavánvezetők dolga. Majd a tedetu elkísér, ő tapasztalt sivatagi harcos, én pedig idegen vagyok itt. Az ő sasszemében mindenki megbízik, s ha visszajöttök, megmondja majd, tévedtem-e vagy sem.

Elértem a célomat. A tedetu kijelentette, hogy hajlandó a kabirral menni, az ő számára pedig, úgy látszik, közömbös volt, ki jut előbb a rablók kezére, a tibbuk vezére vagy én. Elindultak a felderítőútra. Előre tudtam, mi következik: a tedetut elfogják, aztán a tuaregek idejönnek, hogy megtámadják a tábort.

Odamentem Abram ben Zakirhoz, figyelmeztettem a veszélyre, s felszólítottam, hagyja el velem ezt a veszedelmes helyet. Hiába. Nem akarta elhinni, amit mondtam, csak mosolygott, hogy feleslegesen aggodalmaskodom. Ezért nem erőszakoskodtam tovább, nem vesztegettem a drága időt, hogy meggyőzzem, faképnél hagytam. Most már csak egy dologra volt gondom: magamra, Kamilra és a tahtirván lakójára. Úgy éreztem, ha sejtelmem nem csal, ennek a gyereknek még szerepe lesz a kereskedő megmentésében.