Melissa Moretti

Szólít a szél

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-197-5

MOBI ISBN 978-963-453-207-1

TARTALOM

„Nem a te dolgod!”

Az elvetett mag

Pat a városban

Közeledés

„Szeretem a fiadat”

Szólít a szél

„Patrícia, Patrícia!”

Tavasszal

Szólít a szél

A lelkemet hívja, vinné

Szólít a szél

szavát én értem egyedül

mikor az éjben hegedül

akinek szól, nem menekül.

Szólít a szél…

(Régi dal részlete)

„Nem a te dolgod!”

A fogadás éppen, hogy elkezdődött. A nagy teremben még kevesen mozogtak. Nem lehetne azt mondani, hogy „nyüzsögnek” – jutott eszébe, amikor körülnézett, már nem először. Mindig úgy érezte, nem kéne őt ilyen korán beszólítani: ilyenkor még nincs semmi szerepe. Persze Patrícia nem unatkozott, mert sohasem unatkozott. Mindig talált magának munkát vagy elfoglaltságot. Most azzal töltötte az idejét, hogy figyelte az embereket.

Mint mindig, most is volt mellette néhány férfi – olykor váltották egymást.

„Mindenki kötelességének érzi szórakoztatni a kormányzó feleségét. Főleg persze akkor, ha maga a kormányzó nincs jelen. Ez egy igazán kis ország, már mindenkit ismerek, aki számít. Mert aki számít, az már legalább egyszer járt a kormányzói palotában, az már vállalt valamilyen szerepet az állam irányításában, vagy legalább, mint üzletember, művész, tudós volt jelen a fogadásokon.”

Most éppen az egyik miniszter, Tylar volt ott, kopasz fején verejtékcseppek fénylettek, amivel maga is tisztában volt, ezért egy erre a célra rendszeresített nagy fehér kendővel időnként sebesen megtörölte a homlokát. Ha azt hitte, senki sem látja, nagyot tévedett. Már csak azért is, mert a jelenlevőkön kívül itt volt két hazai tévécsatorna stábja is, diszkréten álltak egy-egy sarokban és vették, ha volt mit. Tylar homloktörlése csak egyszer volt érdekes, azt felvették, utána már igyekeztek inkább kerülni ezt a látványt. Főleg, mert a miniszter kendője egy idő után már nem volt patyolatfehér…

A másik, aki most is beszélt hozzá, Gomez, a férje titkára. Gomez alacsony volt és köpcös, amellett viszont igen gyors. Pillanatok alatt bukkant fel, nem tudni, honnan termett ott, és ugyanolyan sebesen tűnt el, szintén ismeretlen irányban. Gomez sok éve szolgálta a kormányzót, mindenki tudta róla, hogy becsületes és megközelíthetetlen. Nem kapták rajta nemhogy korrupción, de még azon sem, hogy valakit bármilyen szabálytalan módon összehozott volna a kormányzóval. Nála nem volt protekció; ennek köszönhette, hogy ennyi év után még mindig megvolt az állása. Gomez volt az egyetlen, akinek bármikor szabad bejárása volt a kormányzóék lakosztályába is.

A fogadásra folyamatosan érkeztek a vendégek. Patrícia a bejáratnál állt, most neki kellett elsőként üdvözölnie őket. Ez nem az ő szerepe lett volna, hanem a férjéé, de Sebastian Heldiz, vagyis a kormányzó – akit Patrícia immár jó néhány éve csak „Sebának” hívott, igaz, csak szigorúan négyszemközt – még nem ért vissza vidékről. Nos, ezt az információt kellett elmondania mindenkinek, aki rákérdezett. Az olasz nagykövet, a bankszövetség helyi elnöke, az olimpiai bizottság feje, aztán a kormány három minisztere is, akik nyilván hivatalból voltak itt, mind ugyanazt kérdezték a hírre:

- A kormányzó úr Froddába ment, igaz?

És mindegyik rejtélyesen mosolygott, mintha csak ő, egyedül ő lenne a nagy tudás birtokában, csak ő ismerné a Titkot, őnála van a megfejtés. Patrícia magában mulatott ezen, de amikor már nyolcadszor látta meg ugyanazt a mosolyt, ráadásul a fogadásra szintén hivatalos francia követ arcán, már érezte, hogy kezd elege lenni. Ám ez idő alatt is ott ült az arcán az a mosoly, amit megtanult az évek alatt. A kormányzó felesége maga is diplomata, akár akarja, akár nem – értette meg, már régen. De most fel kellett idéznie a régi mondást, hogy csillapítsa az indulatait… Bizony, diplomataként kell viselkednie és nem csupán azért, mert ez itt most egy fogadás. Hanem mert ő a kormányzó felesége. Akinek olykor bókokat is mondanak, mint az előbb a francia követ. No persze, nem véletlen, hogy éppen ő. Amúgy is fenn hordja az orrát Őpárizsisága, aki csak úgy, mintegy mellékesen jegyezte meg az előbb:

- Ha az lenne a fogadás tárgya, ki a legszebb hölgy a teremben, én már nem is lépnék beljebb, Madame.

Ugyanakkor Patrícia kénytelen volt elismerni, hogy tetszettek neki az efféle bókok, még ha nem is tartotta őket helyénvalónak. Nem kellene keverni az össze nem illő dolgokat, mondogatta magában. Ha valaki szépeket mond neki, akkor udvarolni akar. Ha fogadásra jön, akkor tartsa magát annak szabályaihoz. Csak később jutott eszébe – már az egyik kelet-európai nagykövettel fogott éppen kezet, nem is hallotta tisztán Gomez suttogását, hogy ez éppenséggel melyik országból is jött? –: neki már jó ideje csak ilyen alkalommal mondanak szépeket. Ha bókolnak is, nem lehet benne biztos, hogy tényleg úgy gondolják-e. A diplomaták, üzletemberek, művészek azért dicsérik Patrícia Heldiz, a kormányzóné szépségét, mert diplomaták, és ez is hozzátartozik a munkájukhoz. Vagy azt hiszik: ez erőteljesen javítana az üzletmeneten..? Voltak már szomorú tapasztalatai. Az egyik azt akarta, mutassa be őt a férjének, azért csicsergett a fülébe, mint a fülemüle; a másik egy zsíros állami üzletet akart elnyerni, azért kért még találkát is tőle... Amit persze nem kapott meg. Sebastian már akkor megmondta, amikor kinevezték és megtudta, hogy az állomáshelye ez a kis ország lesz, egykori gyarmatuk itt, Európa szélén: „Kedvesem, vigyáznod kell. Ne higgy senkinek, legfeljebb Gomeznek. Mindenki más valami érdekkel közeledik majd feléd. A legtöbbjük felhasználna téged azért, hogy eljusson hozzám, vagy esetleg bajba keverjen téged, hogy aztán megzsarolhasson, ismét csak rajtad keresztül engem, az államot, a hatalmat. Nagyon kell vigyáznod, Pat.”

Felvértezve érkeztek ide két évvel ezelőtt, és Pat hétről hétre biztonságosabban érezte magát. Megszokta és megkedvelte ezt a földet. Nincs tengere, nincsenek égbenyúló hegyei, csak szelíd dombjai, kevés ipar, sok szántóföld. De él itt vagy kétmillió ember, itt is vannak plázák és a fővárosban húsz-harmincemeletes házak, saját tévécsatornák, még bulvársajtó is. Egyszóval együtt van mindaz, amit sokan a huszonegyedik század elmaradhatatlan, sőt lényeges kellékeinek hisznek.

- Üdvözlöm, asszonyom. Hallottuk, hogy a férje még nem érkezett vissza vidékről.

- De reméljük, hamarosan megjön, ugye?

- Mit szól, kedves kormányzóné, milyen pompás ez az este?

- Úgy örülök, hogy ismét láthatom önt, asszonyom!

- Elárulna egy titkot, mint nő a nőnek: kivel csináltatja a frizuráját?

…Már majdnem tele volt a terem. Az emberek kis csoportokba tömörültek, beszélgettek. A legtöbben a kormányválságot emlegették, többen örültek, hogy a gazdasági válságból viszont már szépen kikecmeregnek az államok. Egy nagyobb csoportban Európáról vitatkoztak, másutt pedig a helyi futballról, amely katasztrofális állapotban volt. Többségben persze a helyiek voltak, nem a diplomaták, így a témák is nagyobbrészt az országot érintették. Kivéve, ahol nem merészkedtek ilyen magasba; ott meg a legtöbbször üzleti hírek és pletykák cseréltek gazdát. Percenként akadtak egymásra ismerősök, legtöbbjük mesterségesen felnagyított ál-örömmel üdvözölte a másikat. Részben azért, hogy önmagára felhívja a figyelmet, másrészt, hogy jelezze a többieknek, lám, ő ismeri ezt vagy azt a „nagykutyát” is. Ezáltal hátha őt is annak tartják majd…

Amikor egy kis lélegzetvételhez jutottak, Gomez megjegyezte, persze halkan:

- Ha felvesznek valami izgalmasat a kamerák, szólnak nekem.

- Mégis, mit vehetnének fel?

- Sohasem lehet tudni. Vagy száz vendéget hívtunk meg, ennyi ember között pedig már bőven akadhat egy vagy kettő, aki elcsen valamilyen értékesebb tárgyat.

- Még csak az kéne, hogy a tévések vegyék észre, és vegyék filmre! – ijedt meg Patrícia is. Gomez ekkor a saját fülére mutatott:

- A biztonsági főnök hangját folyamatosan hallom. Nagyon megnyugtató, mert bármi történjen, én is szólhatok neki. Állandó kapcsolatban állok velük, nyolc kamerán át figyelik az eseményeket. Látják a bejáratot is, szólnak, ha valami nem stimmel, vagy ha megérkezik a kormányzó úr.

Patrícia kicsit hátradőlt, hogy rálásson a mellette álldogáló és nála valamivel alacsonyabb titkár fülére. Kénytelen volt megállapítani, hogy ezeket a „füldugókat” már olyan kicsire és valószínűleg testszínűre készítik, hogy laikus nem veheti őket észre. Ő legalábbis nem látta. Ugyanakkor apró nyugtalanság lopózott a lelkébe: amint Gomez a biztonsági kamerákat említette, valójában veszélyre figyelmeztette őt. Igaz, ebben az országban nincsenek terroristák, de attól még mindenhol akadnak elégedetlenek, akik készek az egyet nem értésüket mások tudomására hozni – fegyverrel… Ez a bonyolult körmondat is biztosan Sebastiantól származik, jutott eszébe. Kezdte felfogni, hogy szinte minden, amit eddig erről az országról megtudott, az a férjén keresztül jutott el hozzá. Az pedig nem elfogulatlan szűrő, dehogy! Seba anyaországi, ott született és nevelkedett, annak érdekein keresztül nézi nem csak ezt az országot, de az egész világot. Pat most hirtelen arra vágyott, hogy valamit megtudjon mástól is, „Seba-mentesen”. Gomez látszott erre a legalkalmasabbnak:

- Többen említették, hogy a férjem Froddába ment.

Gomez érezte a nő hangjában a bizonytalanságot. Oldalra sandított, majd nyíltan ránézett. A nő is feléje fordult. Éppen nem jött egyetlen újabb vendég sem, remélték, hogy legalább fél percig senki sem zavarja majd őket.

Gomez ezerszer látta már a kormányzónét, de ilyen csinosnak még egyszer sem. Barna haja szépen keretezte ovális arcát, a szeme zöld smaragd, kicsiny fitos orra fiatalabbnak mutatta a koránál. Amúgy sem mondta volna senki, aki most látja először, és nem olvasta a hivatalos életrajzát a kormány honlapján, hogy harminchat éves. Most itt a fogadáson, miután átment az ilyenkor szokásos, egész napot igénybe vevő kozmetikus-fodrász-manikűrös-pedikűrös-masszőr „körhintán”, és profi sminkkel még harmincnak sem látszott. Maga volt a fiatalság. A boldogság.

Gomez lopva megcsodálta az asszony karcsú termetét. Látszott, hogy rendszeresen lovagol, úszik, teniszezik – persze nem a férjével, mert Seba tényleg ritkán ér rá. Teljes erőbedobással dolgozik. A titkára tudta a legjobban, milyen sok dolog van egy ilyen ország irányításával. Amit ráadásul diszkréten kell csinálni, nehogy felborzolják a helyi kedélyeket, azokét, akik az anyaországot már-már csak afféle múzeumnak tekintik, inkább köztársaságot akarnak, önállóságot, függetlenséget. Ha ezt megkapják, többé nem lesz szükség kormányzóra. De akkor kormányzónéra sem.

Gomez látta Patrícia napsütötte bőrét, finom vonásait és a kicsi száját. Ez az arc néha száz évvel korábbi miniatűr portrékra emlékeztette őt. Gyűjtötte ezeket az értékes kis portrékat – értett is hozzájuk – ez volt a titkár egyetlen szenvedélye. Most a tekintete még egyszer végigsimította a nő arcát: ugyanaz az érzés járta át, ami gyűjteménye legszebb darabjait szemlélve otthona magányában. Nem volt senkije, csak a festményei, és nem is hiányzott neki senki más. Nem akart mást is a közelükbe engedni.

- Asszonyom, mielőtt önök idejöttek, volt itt egy népszerű politikus: aránylag fiatal, erélyes, de sohasem kerülhetett a hatalom közelébe. Egy kisebb pártot vezetett, de nem kedvelték a társai, mert tisztakezű volt, becsületes, megvesztegethetetlen – egyszóval nem illett közéjük. Közéjük sem. Rossz hírbe keverték, mindenáron rá akartak bizonyítani valami korrupciós ügyet. Hogy jelezzék: ő sem különb a többinél, és hogy egyúttal kirekesszék őt a közéletből. A lufi kipukkadt ugyan, de ahogyan az lenni szokott ilyenkor, a rossz dolgok rajta ragadtak, az emberek, ha a nevét hallották, azt ismételgették, hogy „nem zörög a haraszt”, ismeri, ugye? Szóval továbbra is gyanúsították, ugyanakkor sokan hittek benne, ma is hisznek, őt tartják az egyetlen feddhetetlen politikusnak ebben az országban. De ő nagyon megundorodott mindentől, külföldre ment afféle modern „önkéntes száműzetésbe”. Csak pár hónapja tért vissza a vidéki birtokára.

- Az tehát Frodda? Hol van ez?

- Három órás autóútra innen, de nem a sztrádák mentén, alsóbbrendű utakon lehet odajutni.

- A férjem még reggel indult el, nem gondolja, hogy ennyi idő alatt oda-vissza bőven megjárhatta volna az utat?

Gomez finoman mosolygott. Sűrű fekete haja alatt szinte kisfiús volt ez a mosoly, miközben a tekintete a maga negyvenvalahány évének komolyságát küldte az asszony felé:

- Nem az út hossza dönti el, hogy a kormányzó úr meddig marad ott, hanem, hogy milyen a kormányzó úr rábeszélő képessége. Rá tudja-e venni Robert Julius Anderson urat a kormányalakításra?
- Anderson? Így hívják? És miért kéne neki kormányt alakítania?

- Mert ez a mostani bedőlni látszik… – a diplomáciai fogalmazásból hirtelen elege lehetett Gomeznek is, mert egy pillanatra kiesve a szerepéből, indulatok jelentek meg az arcán, amikor kifakadt. – Magam is itteni vagyok, asszonyom, de, vagy talán éppen ezért, már nem mindig tudok felülemelkedni mindezen. Én a kormányzó mellett dolgozom, tehát hivatalból semlegesnek kell lennem az itteni politikai pártokkal és más efféle társaságokkal szemben, ám – látszott, hogy a hév elragadta Gomezt, ami Pat számára igen ritka látvány volt. Olyannyira ritka, hogy két év alatt most először látta őt ilyennek.

- Nyugodjon meg, titkár úr. Miről van szó?

Gomez egy szempillantás alatt önmagára talált, és az iménti szenvedélytelen, tárgyilagos hangján folytatta a magyarázatot:

- Minden párt ellensége a többinek. Ezek az emberek a legszívesebben széttépnék a másik pártok tagjait, no, a vezetőiket mindenképpen. A parlamentben is folyton egymásnak esnek, de olyan stílusban..! Sőt sokszor össze is verekednek, amivel lejáratják az országot a külföld, Európa előtt. Mindenki nagy korrupciókról beszél, a kormány tagjai széthúznak, hát az egész olyan, mint egy madárfészek a viharban, hamarosan szétesik, lehull a földre, megbukik. A kormányzó úr arra a belátásra jutott, hogy ráveszi Anderson urat kormányalakításra.

- De hiszen nem is voltak választások!

- És ha rendeznek egyet, akkor mi lesz? Sárdobálás, amit kifejezhetnék… hm, erősebb szavakkal is. A kormányzó úrnak rendelkezésére áll egy paragrafus, amit az anyaország is, és ez is elfogadott már jó régen. Ennek révén, rendkívüli helyzetekben, nagy és áthidalhatatlan politikai viszályok idején közbeléphet, elbocsáthatja a hivatalban lévő kormányt és megbízhat valakit új kormány alakításával. Nem pontosan idézem, csak úgy fejből: „megbízhat egy helybeli tekintélyes személyt, akiről feltehető, hogy képes lesz úrrá lenni a helyzeten, és megbékélést hozhat az általa alakítandó új kormány”, valahogy így fogalmazták meg ezt.

- Tehát Seba… a férjem azért utazott Froddába, hogy esetleg már egy új miniszterelnökkel térjen vissza?

- Hálát adhatnánk az égnek, ha ez így lenne.

- A szavaiból úgy veszem ki, titkár úr, hogy egyáltalán nem biztos ebben, bár reménykedik benne.

- Pontosan értette az intonációmat, asszonyom. Sokan örülnénk, ha Anderson úr elvállalná, idejönne, és pár hónap alatt rendet tenne. De sokan prüszkölnek ellene, éppen azért, mert megvesztegethetetlen. Andersonnal befellegzik a spekulánsoknak, a számítóknak, a pártok ilyen-olyan barátainak, akik zsákmányra lesnek, nem a politika érdekli őket, csak a saját hasznuk. Arra sem ügyelnek, milyen helyzetben van, vagy milyenbe kerülhet az ország. Csak a koncessziókra, az állami megrendelésekre, pályázatokra hajtanak, ott lehet nagyot kaszálni. Nem csoda, hogy a koncesszió szót ők egyszerűen „koncnak” rövidítik.

Gomez látszólag indulatok nélkül beszélt, Patrícia mégis értette: a látszólag nyugodt szavak mögött milyen erő háborog. Nagyon sóhajtott:

- Akkor hát várjunk és reménykedjünk.

Még három vendéget fogadtak: mosolygás, kézfogás, vagy annak mímelése, minthogy a kedves mosolyoknak sem volt alapjuk, és bár Gomez mindig mondott egy-két nevet, Patríciának ezek mit sem jelentettek. Akkor végre Gomez „jelzést kapott”, a biztonságiak mondták a fülébe, hogy a kormányzó úr kocsija most kanyarodott az oldalbejárat elé. Pár perc telt csak el, és Patrícia háta mögött megszólalt az ismerős hang:

- Jó estét, megjöttem.

Sebastian Heldiz ötvenkét éves volt, de többnek látszott. Az arca örökké komor volt, mint akit nagy gondok terhelnek, olyan elviselhetetlen súlyokat cipel a vállán, amelyek már-már megrogyasztják, a padlóra lapítják. Annyira beleélte magát ebbe, így hitte, ezért aztán a gondok valóban kezdték maguk alá gyűrni: a kisebb bajokat is nagynak látta, és úgy könyvelte el magában. Meg volt győződve, hogy rengeteget dolgozik, alig bírja az iramot, és minden ügy, ami eléje kerül, roppant fontos és csak az ő személyes közreműködésével intézhető el. Olykor még úgy sem, mert túlnő rajta, az országon, mindenen!

Sötét hajába már ősz szálak vegyültek. Nem hordott semmilyen arcszőrzetet, mondván: a huszonegyedik században élünk, nem a vademberek idejében. Hitte, hogy így fiatalosabb az arca, holott még inkább látszottak a ráncok, amiket a gondok véstek bele. Sokat fájt a gyomra is a sok idegeskedés miatt. Bár igyekezett jó kondícióban tartani magát – sportolt is, ami nála a teniszben merült ki – mégis hajlottan járt, és legalább tíz évvel látszott idősebbnek a koránál. Patríciát mindez a hiúságán keresztül is érintette. Kedvetlenül gondolt arra, hogy a férjét éppenséggel az apjának is nézhetik..! Olyan öreges lett mostanában, állapította meg magában.

Seba tudott kedves is lenni. De ahogyan múltak az évek, úgy nőtt benne az ingerültség, ami időről időre átragadt Patríciára is. Nem beszéltek az egyik fő problémájukról, legfeljebb évente egyszer, egy bizonyos napon. Amikor évfordulójuk volt. Máskor „csak” gondoltak rá.

Sebastian mostanában egyre komorabb lett, néha meggondolatlanul durván förmedt a feleségére. Patrícia igyekezett elfelejteni az ilyen perceket, és remélte,k hogy többször nem ismétlődik meg. Most eszébe sem jutott.

A férje odaállt melléje, és a pillantása végigsiklott a termen. Észre sem vették, hogy Gomez mikor tűnt el – de tény, hogy egyetlen szempillantás alatt nyoma veszett, akár a mesékben. Ketten maradtak. A vendégek közül többen is feltűnően igyekeztek elkapni a kormányzó tekintetét: mit végzett Froddában..? Mindenki erre várt. Most már, a Gomezzel folytatott beszélgetés után Patrícia is:

- No és mit végeztél Froddában? Anderson vállalja?

Sebastian Heldiz feje egy pillanat alatt vörös lett. Elöntötte az indulat, amit ugyan a vendégek előtt titkolnia kellett. De nem a felesége előtt. Most megint durva volt:

- Nem a te dolgod!

Olyan keményen vágta ezt oda, hogy Patrícia először szóhoz sem jutott, annyira megdöbbent. A módszer, a szavak értelme, de legfőképpen az a belülről jövő mélységes harag, ami megvetéssel párosult, értette meg vele ismét, milyen széles a szakadék közte és a férje között. Percekig nem tudott megszólalni. Közben érkeztek az utolsó vendégek. Pat tudta, hogy Gomez hamarosan visszajön hozzájuk, hogy szóljon: a legutolsókat már nem kéne megvárni, inkább hagyják ott a bejáratot és menjenek be a terem mélyébe, beszélgetni a vendégekkel. Így volt ez eddig, és ahogyan Patrícia ismerte a férjét, tudta, így lesz ma is. „Csak nem változtatni..!” – ez a férje jelmondata. Bár most éppen egy nagy változást készít elő, ami nem illik a személyiségéhez. Talán éppen ez a baj, emiatt olyan ideges?

Ugyanakkor Patríciának kezdett elege lenni. A férje egész nap távol volt, érkezésekor az első szava az, hogy rendreutasítja őt, sértően a szemébe vágja: „Nem a te dolgod!” Patrícia egy pillanatig gondolkodott, majd Sebához fordult és csak annyit mondott:

- Igazad van, ehhez az egészhez semmi közöm, hiszen én nem itt élek, hanem valahol messze, nem is vagyok a feleséged, csak egy optikai csalódás, és nem is helyettesítettelek, míg távol voltál. És ha így van, akkor én nem is vagyok. Így aztán nem is állhatok itt melletted, mert ez igazán nem jellemző a nem létező feleségekre.

Még rajta volt arcán a mosoly, amikor elsétált a férje mellől, átment a termen, a hátsó kijárathoz igyekezett. Gomez csodálkozó arca merült fel egy pillanatra. Volt, aki szóba akart vele elegyedni, de merev tartása, meg az a most már lárvaszerű mosoly elriasztotta őket. Így senki sem állította meg. Talán még Gomezt is sikerült megtévesztenie – aki bizonyára azt hitte, hogy az asszonynak a mosdóba kell kimennie – és indult, hogy odaálljon a kormányzó úr mellé, legyen, aki súgjon neki, vagy akinek utasításokat adhat, ha arra van kedve.

Patrícia különösen érezte magát. Jól volt! Mint aki felszabadult. És csakugyan, egy kellemetlen kötelességet vetett le magáról. Nem kellett most foglalkoznia semmivel. Nem érezte kárba veszett energiának, hogy kora reggeltől alávetette magát a szépészeti beavatkozásoknak, hagyta magát ápolni és körülugrálni. Hagyta, hogy felöltöztessék, széppé tegyék, mert arra volt szüksége a kormányzói hivatalnak! Már máskor is lázadozott a szerepe ellen, de eddig csak magában. Ma este volt az első alkalom, hogy nyíltan otthagyott egy fogadást. De hány előző estén érezte már, hogy teljesen fölösleges, amit csinál! Ott áll, mint egy színpadon, és a hasonlat ezért is pontos, mert hiszen szerepet osztottak rá, azt kell eljátszania. Nem sok szöveg van benne, javarészt csak panel-mondatokból áll. Patronok, amiket be kell tölteni és a megfelelő pillanatban elsütni, és lám, máris megvan a kívánt hatás. Az emberek úgy mennek haza egy fogadásról, hogy látták, sőt „beszéltek is” a kormányzó feleségével, és lám, Patrícia asszony milyen kedvesen mosolygott rájuk. Halványan persze, ott belül, ők is tudják, hogy nem volt ez igazi találkozás és igazi beszélgetés, tulajdonképpen ez nem volt semmi. Egy nagy, fényes gömb, egy lufi, amit bárki egyetlen gondolat-gombostűvel kilyukaszthat. Elég csak végiggondolni, kinek mi a szerepe egy ilyen fogadáson, és ők is megértik: akit itt láttak, csupán egy szerepet játszó báb volt. Egy automata, egy beszélő-mosolygó… gép? Nem, azért az nem. Egy, a kormányzónét alakító, arra hajazó és az ő hangján megszólaló, de csak félig-meddig ott lévő, élő figura.

A lakosztály ablakához lépett. Még csábította a gondolat, hogy néhány perc duzzogás után visszatér a terembe. Talán elég volt Sebának, hogy ezzel a kivonulással megleckéztette? De nem, maga is tudta, hogy ennyi nem elég. Csak kínlódjon, próbálja megmagyarázni egyeseknek, akik majd rákérdeznek, hogy miért nincs ott a felesége… Ugyanakkor Pat jól tudta, hogy ettől az ő kivonulásától nem dől össze sem a világ, sem a férje tekintélye. Ezt most kizárólag önmaga kedvéért csinálta. Jól megmondta Sebának, mit gondol erről az egészről.

És most, talán emiatt, egészen jól érezte magát. Állt a nagy ablak előtt és nézte a várost. Tudta, hogy nem igazán látja azt, amit látni vél. A kormányzói palota ablakkereteit vaskos páncélüvegek töltötték ki, ezeken át egy kicsit homályosabbnak látszik a kinti világ. Az erkélyekre már rég nem lehet kimenni – a biztonságiak folyton figyelmeztették erre, és különben is, egyszerűen bezárták az ajtókat és elrakták valahová a kulcsokat. Csak a palota hátsó udvarán lehetett sétálni. Ha pedig Seba vagy Pat teniszezni mentek, netán lovagolni, akkor erős kíséretet adtak melléjük. Pat ezt nagyon nem szerette.

Most hirtelen eszébe jutott valami. Ott a város az ablak, a falak mögött… A férje nem ér rá, de ez nem baj, sőt. És a biztonságiak sem érnek rá, mert nekik meg itt kell őrizniük a vendégeket, csupa befolyásos emberét ennek az országnak… Az ötlet, ahogyan kipattant Pat fejéből, úgy volt zseniális. Erről meg volt győződve, rögtön. Berohant a gardróbba, amely éppen akkora szoba volt, mint a lakosztály más helyiségei. Egyszerre vetkőzött és keresett elő valamilyen egyszerű ruhát. Óh, erről már sokszor álmodtam! – kiáltotta némán, csak magának. Csak a lelkében, a lelkének.

Farmernadrág! De régen is volt rajta! Egyszerű blúzt vett fel hozzá, és mivel hűvös lehet az este, kell egy dzseki is, legfeljebb leveszi, ha mégis meleg lenne. Rájött: fogalma sincs, milyen egy este a városban, ilyenkor szeptember végén. A kormányzói palotában él, az meg olyan, mint egy akvárium: temperálták, függetlenítették a külső hőmérséklettől. És talán nem is csak a hőmérséklettől?

Most már lobogott benne a lázadás tüze. Ezt teszi, ha mást nem tehet! A férje most úgysem jöhet ide, és ha ide is küldi Gomezt, nem sokra megy vele. Pat úgy érezte, még sohasem öltözött ilyen sebesen. Mint aki szökni készül, pedig csak szeretett volna kimenni innen. Legalább egy órára! Meglátta a telefonját, de azt sem vitte magával. A mobil olyan, mint egy láthatatlan póráz, bármilyen messzire is mégy, mindig utolérnek vele, lokalizálnak, visszahívnak, utasítanak. Hát most erre sem volt szüksége, sem kedve.

Edzőcipőket fel! A dzsekit már futás közben kanyarította magára. Elhagyta a lakosztályt. Tudta, hogy a biztonsági kamerák látják – bár állítólag a lakosztály magánterület, oda nem tettek kamerákat. De amint kilépett a hosszú folyosóra, máris befogták. Sietnie kell, ha ki akar jutni!

Az oldalsó kapuhoz ment, erre közlekedtek autóval. A főbejárat előtt mindig lebzseltek turisták, de ami rosszabb: újságírók, tévések, lesifotósok is. Legalábbis ezt mondták Patríciának. Talán azért, hogy figyelmeztessék, vagy éppen hogy elriasszák a főbejárat használatától?

Az oldalkijárat barátságosabbnak is látszott. A nő lépteit visszaverte a régimódi boltozatos mennyezet. Most csak egyetlen őr állt a kapu alatt, mindenki más a fogadásra figyelt. A fiatalember gyanakodva nézte a közeledőt, csak akkor ismerte fel, amikor már közelebb ért és a félhomályból kilépett a gondosan megvilágított területre.

- Asszonyom..? – döbbent meg. Talán az öltözékén is. Hiszen neki a fogadáson kéne lennie – olvasta ki Pat a férfi tekintetéből. Igyekezett teljesen természetesen viselkedni:

- Megfájdult a fejem, elmegyek, sétálok egyet. Hamarosan visszajövök.

Ezt közölte, határozottan, és többet nem volt hajlandó mondani. Nem is volt rá szükség. A kormányzó felesége nem fogoly, akit szükség esetén erővel kell visszatartani, ha elhagyná a házat. Szabadon mozoghat. Pat még rá is mosolygott a férfira és meggyorsította a lépteit kifelé. Nem kellett hátranéznie ahhoz, hogy tudja: a férfi máris a tűmikrofonba beszél, jelenti azt, amit odafönt talán már enélkül is tudnak, hiszen a kamerákkal végigkísérték Patrícia útját le a földszintre, a kapuhoz.

„De én gyors vagyok!” – vigasztalta magát az asszony és nem is titkolta önmaga előtt, hogy egyfajta egészséges káröröm öntötte el a lelkét – egy pillanatra. Mert rögtön utána az is eszébe jutott: a biztonságiak előbb Gomezt értesítik, aki diszkréten odasündörög a kormányzó mellé… Gomezt valójában soha senki sem látja menni: ő egyszer csak ott van, mintha egyenesen a padlóból nőtt volna ki, vagy átjárna a falon. Sebastian Heldiz pedig majd csak fő a saját levében, tehetetlen dühében. Egyrészt attól tart majd, hogy leég a vendégek előtt, de persze majd kimagyarázza a dolgot. Hiszen megkapja a biztonságiak jelentését: a felesége állítólag fejfájásra hivatkozott… És Seba nem hiába diplomata, öt másodperccel később már a sajátjává teszi ezt az ürügyet, ezt fogja válaszolni a Patot keresőknek-hiányolóknak, hogy a feleségére rettenetes migrén támadt rá, visszavonult a lakosztályba és ott szenved, szegény…

A kormányzói palota a belváros kellős közepén volt. Pat először arra gondolt, hogy beül egy taxiba, hogy mielőbb eltűnjön a környékről is, de rájött, hogy pénzt nem hozott magával. Így taxi nem jöhet szóba. Mindenesetre sietős léptekkel távolodott. Előbb a főtér felé vette az irányt, de eszébe jutott, hogy ha Seba mégis utána indít egy „üldöző különítményt”, két vagy három biztonságit és esetleg Gomezt, ne találjanak rá olyan könnyen. Hát befordult egy mellékutcába, aztán abból egy másikba, majd egy harmadikba. Mire idáig jutott, két dologban lehetett biztos: ha keresik is a palotából, nem találnak rá – és, hogy eltévedt. Fogalma sem volt arról, merre jár.

De ez is olyan izgalmas volt! Hát számít, hogy merre jár? A lényeg, hogy itt van a Belvárosban, nem történhet vele semmi baj. Különben is mindig optimista volt, még két rossz között is megtalálta a kevésbé rosszat, és hitte, hogy az emberrel jó dolgoknak kell történnie.

Kicsit hűvös volt, de nem túlságosan. Jó ürügy arra, hogy feltűrje a dzseki gallérját, ezzel is takarta az arcát.

Minden kirakatból áradt a fény, még a mellékutcákon is. Az asszony izgatott volt, csillogott a szeme, arca kipirult – sokkal fiatalabbnak nézett ki a koránál. Remélte, hogy senki sem ismeri fel. Ritkán szerepelt a médiában, akkor sem adott interjúkat, legfeljebb a rádiónak, újságnak. És ügyelt, hogy csak egyetlen fotót kapjanak róla, csak azt használhassák. Seba is ezt pártolta, nem akarta, hogy egyfajta személyi kultusz alakuljon ki a kormányzó és családja körül.

„És családja..?” – horgadt fel benne a lázadó kérdés. Miféle család az, amely csak két felnőttből áll?

Kiért egy térre, és az rögtön másra terelte a gondolatait.

Valamiféle vásár volt itt. Egyforma kis fabódék egyikében ócskaságokat árultak: kelet-ázsiai utánzatokat. Másutt gyermekjátékokat kínáltak: némelyik szellemes, ötletes, másik elektronikus, csillogó-villogó, műanyag bóvlik, és persze voltak hagyományos, fából készültek is – Pat ezeknél ragadt volna le, ha egy ideje nem menekül minden olyasmitől, ami a gyermekekre emlékezteti őt. Sok női ruhát is árultak, voltak táskák, cipők, kalapok, háztartási eszközök, órák, olcsó digitális fényképezőgépek. Az árusok egy része alighanem kínai volt, de beszélték a nyelvet, ha törve is. Rengeteg bámészkodó lepte el a bódék közeit, de Pat észrevette, a legtöbben csak bámulnak, nem nagyon vásárolnak. Az emberek errefelé szegények és a gazdasági válság miatt most még szegényebbek, mint évekkel korábban lehettek. Pat csak a gyerekeket sajnálta, akiket alig lehetett elrángatni egy-egy játékokat kínáló bódé elől. A kisebbek ilyenkor sírva is fakadtak.

Patrícia megkerülte a bódé-világot. A tér másik oldalán egy parkot látott – annak útjait is kivilágították – ahol sokan sétáltak, ezért biztonságban érezte magát, hát elindult arrafelé. Ha eszébe jutott – márpedig eszébe jutott! – hogy mi zajlik most a kormányzói palotában, csak mosolygott. Nem sajnálta Sebát, egye meg, amit főzött. Ez a kis lázadás már régóta érlelődött benne és most örült, hogy kiadta magából. Bár még nincs vége. „Sétálok egy-másfél órát, aztán szép lassan visszaballagok”. Csak másodpercekkel később tette fel magának a kérdést: „Miért nem mondtam azt, hogy hazamegyek..?” A palota nem az otthona. Igazából nincs is ilyen ház sehol ezen a világon, tette még hozzá gondolatban. Nincs otthona – de erre most görcsösen nem akart gondolni.

A park sötétebb részét messze elkerülte. Volt itt egy tó, sétány övezte és a sétány minden részét jól megvilágították. Néha csiklandós nevetést hallott a fák közül, távolabbról, a homályos részekről – ott biztosan padok vannak, a padokon meg szerelmesek. Ez így van jól.

A megvilágított padok mind üresen álltak. Pat hirtelen fáradtnak érezte magát. Az egész napos készülődés, aztán az ácsorgás Gomezzel a fogadóterem bejáratánál, a vendégek üdvözlése… Most a lábában érezte az elmúlt napot, ráadásul olyasmit is érzett, amit már régen: éhes volt. Igen, mindig időben adtak neki enni, reggeli, ebéd, uzsonna, vacsora, nem volt semmi baj, mire éhes lett volna, megint következett egy étkezés. De ma ez elmaradt, már csak egy röpke ebédre volt ideje, és azóta nem volt semmi a szájában. Ugyanakkor tudta, ezzel most már várnia kell, míg „haza” ér. A konyha persze bezár addigra, de talán a száz éhes vendég után lesz még valami maradék: egy-két szendvics, amit nem faltak fel. A kaviárosokra nem számíthat, ebben biztos volt. Elsőnek fogy mindig el – azok is eszik, akik nem is szeretik, csak hogy eldicsekedhessenek vele. Szinte hallotta: „A múltkor a kormányzói palotában egészen jó volt a kaviár, bár én nem rajongok érte…” Átkozott sznobok gyülekezete!

Nézte a vízen villódzó fényeket. Többen elsiettek arra, egy fiatal pár szemlátomást a park fái közé igyekezett. Jött egy idősebb férfi, egy komoly tekintetű retrieverrel, a kutya egészen közel ment a nőhöz, megszagolta, egyet legyintett a farkával, de gazdája ekkor utolérte, hát ő is elindult megint. Majd hosszú percekig nem történt semmi. Pat megint érezte, hogy éhes, de igyekezett másra terelni a figyelmét. Például arra az asszonyra, aki közeledett feléje. Csak akkor ismerte fel, hogy egy koldus az, amikor már egészen közel volt. A nő odajött, némán tartotta a kezét. Pat most nagyon furcsán érezte magát. Máskor biztosan adott volna, már csak azért is, mert a koldusnő most nagyon is célzottan jött, hozzá, csak hozzá. Nagyon régen fordult elő, hogy az utcán odament hozzá egy koldus. Más szinteken, más körökben mozgott már Patrícia évek óta, ritkán járt már így a városban, egyedül soha. Ilyenre nem is emlékezett az utóbbi évekből.

A koldusasszony alighanem cigány lehetett, bár Pat ezt nem tudta eldönteni. Mindenesetre előbb lágyan szólott, ismeretlen nyelven. Aztán egyre követelőzőbb lett a hangja, látszott, valamiért kinézte magának a magányos asszonyt a padon, és addig nem tágít, míg nem kap egy kis pénzt. Pat hiába mondta, hogy nincs pénze, még mutatta is, hogy a zsebei üresek. De amaz nem hitt neki. Talán felértékelte egy pillanat alatt a nő edzőcipőjét, a farmert, ami szintén nem volt olcsó..? Vagy látta két ujján az aranygyűrűt, meg a csuklóján a karláncot?

A cigányasszony még most is érthetetlenül, de egyre magasabb hangon rikácsolt. Ekkor váratlanul egy férfi lépett hozzájuk. Markáns arcú, negyven körüli, megtermett. Látszott, hogy nem ijed meg senkitől: tekintélyt és erőt sugárzott. Csak megtorpant a koldus mögött és valamit mondott, mély torokhangon. A koldusasszony megperdült. Talán azt hitte, Pat már nincs egyedül, megjött, akire várt? Vagy egy fenyegetés hangzott el az éjszakában? Az erőszakos koldusasszony csak rápillantott az idegen arcára, egyetlen szó nélkül megindult, szaporán szedte a lábait, vissza se nézett, eltűnt a félhomályban.

Pat rámosolygott az úrra:

- Nagyon köszönöm, uram. Kezdett már kínossá válni a dolog.

- Á, semmiség – mondta az ismeretlen. Kellemes volt a hangja. Olyan bársonyos, de nem behízelgő. Komoly. Bizalomra késztető. Pat a koldusnő után nézett, aki már messze lehetett. Vajon hová megy most, mihez kezd? Haza indul, vagy egy másik balekot keres?

A férfi látta a tekintetét és hirtelen elhatározással szólt.

- Ha megengedi, ideülök és vigyázok, nehogy visszajöjjön.

„Jó ürügy!”, futott át a nő fején, és majdnem mondott valami csípőset. De hát ő mindig optimista volt, feltételezte a jóindulatot mindenki részéről, amíg meg nem győződött az ellenkezőjéről. A férfi meg, mintha olvasna a gondolataiban, megjegyezte:

- Nyilván arra gondol, hogy remek ürügyet találtam.

- Pontosan arra gondoltam. Tényleg remek ürügyet talált. De nem küldöm el, mert hátha tényleg visszajön a zaklatóm… – és Pat mosolygott. Egymásra néztek, egyik sem látta egészen tisztán a másik arcát. A lámpák most gyéren világítottak, fényárnyék ült a két emberen, és Pat most is felállítva viselte a dzseki gallérját.

Ő is csak annyit látott az idegenből, amennyit az megengedett. Valami azt súgta Patríciának, hogy amaz sem szerette volna, ha Pat, vagy más, látja az arcát. Kicsit lehajtotta a fejét, vagy úgy tett, mintha az állát simogatná, hogy legalább részben eltakarja magát. Persze lehet, mindez nem így volt, csak Pat értett félre valamit?

- Meglepett a dolog, mert azt hiszem, két éve nem jártam egyedül az utcán – így az asszony. A férfi megrázta a fejét.

- Hát ez érdekes, mert én sem. Elszoktam ettől a várostól. Most meg kijöttem, hogy egy kicsit kiszellőztessem a fejemet. Egész nap tárgyaltam.

- Ne is mondja – legyintett az asszony – Mintha magamat hallanám. Én is csak ültem egész nap a falak között, rettenetes! Néha nagyon unom már.

- De gondolom, tehetne mást is – provokálta az idegen finoman. Egyikük sem javasolta, hogy mutatkozzanak be a másiknak, és ez nagyon is megfelelt Patríciának. Nem kell szorosabbra fűzni egy ilyen „kapcsolatot”, ami egy koldus-incidenssel indult és negyedórán belül véget fog érni, nem igaz?

- Hát... ahhoz nagyon sokat kellene változtatnom az életemen – szakadt ki a nőből. A férfi, kezét még mindig az állán tartva, elnézte őt, és megjegyezte:

- Éppen ez az. Én is kaptam egy ajánlatot, ami megváltoztathatja az életemet. És elég gyorsan kéne válaszolnom. Túl gyorsan.

- Szokták mondani, hogy ilyenkor a gyors döntés a legjobb. Ami először az eszünkbe jut. Én is így jöttem ide ma este…

- Fontos döntés volt?

- Nem… nem tudom. Tulajdonképpen ezzel még semmi sem változott meg. Jelzés lenne… ha a másik oldalon értenék az efféle jelzéseket.

Az idegen ezt nem érthette, de figyelmesen hallgatta. Tisztelte a véleményét, Patríciát önmagában már ez is feldobta. Végre valaki meghallgatja őt, komolyan veszi, amit hall. Nem azért néz rá így, tisztelettel, várakozással, mert a kormányzónét hallgatja. Hanem egyszerűen… mert ő egy másik ember. Vagy, mert egy nő?

Az idegen megjegyezte:

- Ahogyan az előbb kiejtette a még szót, szerintem azt sugallja: hamarosan változtatni fog. Csak még gyűjti hozzá az erőt.

- Hát igen. Erőre szükségem lesz. Sok erőre.

Különös érzés szállt Patríciára. A helyzet abszurditása csak fokozta ezt. Ahelyett, hogy a fogadáson lenne, itt ül egy lényegében idegen város idegen parkjában, azt sem tudja pontosan, hol – és egy vadidegennel tárgyalja meg élete nagy problémáját? De ebből a férfiból nyugalom áradt. Talán igaz volt, amit mondott, hogy neki is van problémája, mégis, nyugalmat sugárzott. Olyan ember nyugalmát, aki tudja, hogy végül is mit kell tennie. Olyan emberét, aki sziklaként áll a viharban, lehet rá számítani. Egy pillanatig sem érezte az asszony, hogy arra méltatlannak mondja el a gondját. Amit úgy igazán persze nem is mondott el.

De Pat nem számíthatott rá, nem is akart. Csak jó volt most itt ülni, élvezni a csöndet. Azt, hogy a kormányzói palota béklyói lepattantak róla – még ha csak ideiglenesen is. Hogy a saját akaratából lehet a világnak ezen a pontján, és most nem a protokoll jelölte ki a helyét, szerepét: mit mondjon, mit tegyen… Ez nagy szabadság volt, évek óta nem érzett ilyesmit. „Hát persze, mert még soha nem szöktem meg”. Egy kicsit csibészesen kevély lett a hangulata. „Megszöktem a palotából!” – ismételgette gondolatban. Legalább olyan nagy teljesítménynek érezte ezt, mintha ő lenne a király vagy a királyné, aki végleg búcsút mondott a hatalomnak. Pedig minderről szó sem volt. Nem volt uralkodó, nem volt köze a hatalomhoz és nem vett végleges búcsút a palotától. Még nem – tette hozzá, önmagának is reményt adva ezzel.

- Mindnyájunknak kell az erő, kétszeresen is. Előbb a helyes döntéshez, aztán a cselekvéshez.

Bár nagy szavak voltak ezek, a férfi olyan egyszerűen ejtette ki őket, hogy ezáltal a szavak megkapaszkodhattak, mint növény a talajban, szinte rögtön gyökeret eresztettek, hazaértek. Egyszerűek és köznapiak lettek. Mégis, vagy éppen ettől, volt erejük. Igazságuk. Hatalmuk. Pat úgy érezte, ez jó végszó. Félt attól az érzéstől, ami lassan kezdte őt a hatalmába keríteni. A férfi… Talán nem ő maga vonzotta Patríciát, hanem ez az egész hangulat, és a sok mögöttes dolog, amit nem mondtak ki, sőt amelyekre még csak nem is céloztak? Mégis feltolultak valahol a láthatatlan háttérben. Túlságosan is csábító volt az ittlét, a beszélgetés ezzel az emberrel. Akiről semmit sem tudott. És valami azt súgta neki: talán jobb is, ha nem tudja meg. Nem kell bemutatkozás, név, kézfogás és a többi szokványos dolog. Nem kellenek búcsúszavak. A távozás másképpen is megoldható. Hirtelen felállt:

- Nagyon jót beszélgettünk. Talán egyszer… majd folytatjuk. Jó éjszakát.

Mielőtt a férfi mondhatott volna bármit is – éppen felállt ő is, ahogyan illik, ha egy hölgy távozik a társaságból – Pat már szinte futva távolodott a padtól, a tópartról. Nagyon szaporán szedte a lábát. Nem arra ment, amerre a cigányasszony eltűnt, inkább ösztönösen is az ellenkező irányt választotta. A férfi magára maradt a homályban. Állt még, nézett a nő után, majd amikor már nem látta őt, a tó felé fordította a tekintetét. A sors felkínált egy lehetőséget, egy embert – gondolta – talán élni kellett volna a lehetőséggel? Majd vitába szállt önmagával: de hát ez nem is volt lehetőség. Véletlen találkozás egy ismeretlennel, beszélgetés egy fiatal nővel, senkit semmire nem kötelező eszmecsere – gondolta még.

Pat közben már a tótól is távolodott, kiért a park másik részébe, ahol civilizált, aszfaltozott utakon napközben bizonyára gyerekkocsikat tologató fiatal nőket láthatott volna. De most már itt volt az éjszaka… Lehet, hogy a parkokat be is zárják? Erre ugyan semmi jel nem utalt, mégis félt volna kellemetlen helyzetbe kerülni. Elhagyta hát a parkot és belvárosi utcákon haladt. A gallért feltűrte, és élvezte, hogy mint az ezeregy-éjszaka egyik hőse, inkognitóban, álruhában nézelődhet a „birodalmában”. Ennek a kalandnak egészen ilyesmi íze volt, hiszen eddig csak a kormányzói palota magasából nézett le a városra. Igaz, minden héten elvitték valahová, új óvodát nyitni, fogyatékos gyerekek otthonát avatni, jótékonysági egyleteken felszólalni – ilyenkor mindig szándékoltan röviden beszélt: tudta, ez rokonszenvet ébreszt, főleg azokban, akik hosszú beszédet kénytelenek hallgatni rossz székeken ülve, zsibbadva… de a várost nem érezte a sajátjának. Idegen volt ebben az országban, akkor is, ha a nyelv és száz más szál kötötte az anyaországhoz. Néha ránézett a térképre és abszurdnak találta, hogy ezervalahány kilométerre az ő nagy országától itt van egy kicsi, színes folt, egy másik ország, ami jogilag ahhoz a távolihoz kapcsolódik, mintha az lenne ő is, holott nem az.

De most közelebb került hozzá a város. Hiszen megtapinthatta a falakat, lába alatt érezte a járdákat, tehát a földet. Nézhette az emberek arcát és a kirakatokat. Valahogy érthetetlennek tűnt számára, hogy eddig ezt nem látta, nem láthatta. Hiszen sohasem volt egyedül! Most fogta fel, visszamenőleg, amikor egyedül kószált az utcákon, hogy a kormányzó felesége egy láthatatlan protokoll szerint él akkor is, amikor talán azt hiszi, hogy nem. Eleve a palotában kénytelen lakni, persze a férjével, a kormányzóval. Így már csak a palota személyzetével találkozik, ott is elsősorban azokkal, akiket melléje rendeltek. Nem jár le a sarki boltba, a kávézóba, nem intéz ügyeket bankban, postán, városi hivatalban. Nem packáznak vele a helyi bürokraták, nem csapják be a piacon, a boltban, ahogyan a helyiek egymást. De nem is veri hátba a barátja, nem mond neki szépeket a sarki újságárus, és nem füttyent utána egy lelkes tinédzser, azaz nem éli az itteniek életét. Nincs kedvenc étterme, ahol ismeri őt a pincér, vagy ahol rendelés nélkül is eléje teszik „a szokásosat”, ételét, italát. Nincs ismerős fodrásza, szabója, nem ugrik be időnként ide vagy oda, venni egy cipőt, egy táskát, parfümöt. Nincsenek kedvenc sétálóhelyei, látványai, nem vezeti körbe idelátogató ismerőseit, és ami még fontosabb: nincsenek itt barátai.

Valami vad ötlettel az jutott eszébe: Seba meg ő olyanok, mint régen a megszálló katonák voltak. Jött a sereg, a legénységet elszállásolták a laktanyákban, a katonai parancsnokok elfoglalták a legszebb városi házakat, ahol voltak, ott a palotákat is, és uralkodtak a távoli, ködös gyarmatosító nevében. Hát most ők is ezt teszik..? Persze, ez egy szabad ország, lakói bármikor felmondhatják az együttműködést az anyaországgal, tudta Pat jól. Mégis, a kényelmetlen érzés nem múlott el, amikor arra gondolt, hogy itt sokan ilyennek látják őket. A férjét talán, no de őt is? – borzadt el.

Közben azonban ment tovább. Az ismeretlen férfi emléke még benne lüktetett, de igyekezett mindezt a környezet, a rendkívüli esemény számlájára írni. „Hiszen most először szöktem meg a palotából, és most először beszéltem valakivel csak úgy, ismeretlenül és kötetlenül. Ilyesmit érezhetett bármelyik álruhás király, aki kiment a nép közé. Minden nőt, akit így meghódított, igazi hódításként könyvelhetett el, mert ekkor nem a koronája, a palástja, a hatalma hódított, hanem csak a puszta, meztelen önmaga..!

Nem sietett haza. Pedig tudta, hogy várja őt otthon – otthon? – egy nagy beszélgetés Sebával, ami persze majd kemény vitává, aztán veszekedéssé fajul. Nem először már, de most először lesz a téma a lázadás. Mert Pat úgy hitte, hogy ő most fellázadt, és Seba ezt szeretné majd megtorolni. Nem tudja, hogy bármit tesz is, csak maga alatt vágja a fát? Mint a legtöbb férfi, Seba sem képes megérteni, hogy úgy igazán sohasem lehet uralni egy nőt. Már csak azért sem, mert egy nőnek ezer csápja van, valahol mindig kienged néhányat ellenőrizetlen irányokban is, tapogat, tájékozódik, tesz-vesz, előkészül egy olyan jövőre is, amelynek eljövetele a férfi agyában soha fel sem bukkan, még annak a lehetősége sem. Egy nő, ha így viszonyul egy férfihoz, mindig tart készenlétben, legalább gondolatban, egy kiutat, egy lehetőséget, ösvényt, amelyen egy szép napon – reméli – eltűnhet.

…Éjjel fél kettőt mutatott a városháza toronyórája, amikor már nagyon fáradtan és tulajdonképpen éhesen és szomjasan is, de ezt nem mutatva, visszaérkezett a palotához. Egyszer-kétszer el is tévedt, más és más utcákba fordult be. A forgalom ritkult, kevesebben jártak már az utcán. Ugyanakkor Pat azon csodálkozott, hogy még mindig ennyi ember van odakint… Itt melegebb a klíma, mint otthon, az emberek egy kicsit afféle mediterrán hangulatban élnek.

Amikor végre meglátta a palotát, megkerülte az épületet. Kamerák a sarkokon, figyelőszolgálat valahol az épületben, Pat most fogta fel, hogy úgy igazából még azt az épületet sem ismeri, amelyikben két éve lakik. Nem tudja, hányadik emeleten lakik a személyzet, már akik nem kívülről járnak be, nem tudja, hol vannak elhelyezve a biztonsági őrök és hol az a szoba, ahol a képernyőket figyelik..?

Mert figyelték, az biztos. Amikor az oldalsó, „személyzeti” bejárathoz közeledett, elképzelt egy ilyen röpke beszélgetést az őrrel a kapuban: „Hová megy, asszonyom?” „A férjem itt dolgozik, hozzá igyekszem.” „Úgy? És ki a férje, ha szabad kérdeznem?” „A kormányzó…” Ez jó poén lett volna, később mesélhetné az unokáinak.

Az unokáknak..? Ahhoz előbb gyermeket kéne szülnie! A keserűség csak egy pillanatra tört rá, nem maradt több ideje gondolkozni sem. Mert kicsapódott az ajtó, feketeruhás férfiak kis csapata szaladt eléje, körbevették:

- Nem esett baja, asszonyom?

- Minden rendben van?

- Nem követték idegenek?

A kisördög fellázadt benne, mint oly sokszor már. Csak eddig nem tört ki belőle, mint most:

- Dehogynem, kérem. Rengeteg idegen követett, és mentek előttem is, körülöttem, mindenfelé. Az egész város idegen… jaj, uraim, ne csináljanak a bolhából elefántot. Sétáltam egyet, ennyi az egész.

Az egyik maga a biztonságiak, vagy, ahogy szeretik őket nevezni, a „testőrség” parancsnoka volt, megtermett, komor férfi. Közelről nézett Pat arcába:

- Ez nem ilyen egyszerű, asszonyom. A városban védtelenül, magányosan sétálva bármi megtörténhetett volna önnel.

De Pat nem késlekedett a válasszal:

- Tényleg, összefutottam egy agresszív nővel, aki néhány eurót szeretett volna kapni tőlem. Koldult. De halált megvető bátorsággal nem adtam neki semmit, mivelhogy egy cent sem volt nálam.

Nem voltak vevők a humorára. Pat csak ekkor fogta fel, hogy micsoda készültség lehetett itt, míg vissza nem jött. Talán többek nem mehettek aludni, ahogyan biztosan a parancsnok sem hajthatta álomra a fejét, míg „riadóállapot” volt. Ajkába harapott. Egy kicsit furcsán érezte magát, hogy ennyi embert állítottak talpra az ő szeszélye miatt. Ugyanakkor már nagy lánggal lobogott benne a lázadás, ismét. Hát ki ő, hogy nem mehet el akkor és oda, amikor és ahová akar? Az egész palota virraszt, ha ő nem jön haza időben? Nem tizenhét éves lány, aki szombat éjjel elment egy diszkóba! Nem tételezik fel róla, hogy felelősségteljes személyiség?

Hát éppen ezt nem tételezték fel róla. Patrícia ezzel három perc múlva szembesült, amikor a lakosztályba lépve, a méretes nappaliban, a jókora bútorok között meglátta férjét.

Sebastian Heldiz a pizsamára fürdőköpenyt vett. Sápadt volt, a szeme karikás. Látszott, hogy nem feküdt le, és nem tudta leplezni dühét sem, az arca furcsán eltorzult, amikor Pat belépett. Persze jó előre felszóltak már neki, hogy megjött a felesége. Hát lett volna ideje lecsillapodni. De ennek éppen az ellenkezője történt, most csak úgy ömlött belőle a harag:

- Ezt mégis hogyan képzeled? Azt hiszed, neked mindent szabad?

- Neked is jó estét – az amerikai filmekből elkapott fordulat most jól jött Patríciának. Látva férje állapotát, valami arra ösztökélte ott belül, hogy kemény legyen. Nem, semmiképpen sem akarta eljátszani a megtért bárányka szerepét, de a bűnbánó feleség sem illett hozzá, sem a helyzethez. Pat most ember akart lenni, elsősorban és csak az. Határozott ember.

- Ne tréfálkozz velem, ez most nem annak az ideje!

- Hát minek az ideje? – kérdezte a nő és kényelmesen helyet foglalt az egyik fotelben. Valódi bőr, barnára pácolva, kellemes még az érintése is, hát még belesüppedni! Pat maga alá húzta mindkét lábát, és féloldalasan nézte a férfit. Ez hát a férje..? Ez az ötvenkét éves, de hatvanötnek látszó valaki, aki jó, ha évente egyszer képes mosolyogni? Mert igazán nevetni őt, teli szájjal, jókedvvel, Pat még sohasem látta. Néha már annak a ritka mosolynak is örült. Örülnie kellett.

- Egy komoly beszélgetésnek! Meg kell mosnom a fejedet! Látom, két év alatt nem fogtad fel, mi egy kormányzóné szerepe, hol vannak a korlátai!

Pat mélyet lélegzett:

- Fölösleges elismételned. Tudom, mi a protokoll és mi a dolgom akkor, ha melletted vagyok valamilyen hivatalos rendezvényen.

- Hát éppen ezt nem tudod! Ma este nem hagyhattál volna ott!

Pat ugyanúgy folytatta:

- Minden dolognak két oldala van. Ha nem vetted volna észre, Sebastian, én nem csak a protokoll egyik szereplője és pontja vagyok, hanem a feleséged is. És ha én megkérdezlek arról az ügyről, amiről az egész ország beszél, amiről mindenki engem kérdezett, míg te távol voltál, és amiről abban a pillanatban te tudnál a legtöbbet mondani, akkor te engem durván letorkollsz: „Nem a te dolgod..!”

- Ebben igazad van, és bocsánatot kérek… – hadarta a férfi sietősen, mint aki tudja, hogy ezen a ponton túl kell lennie, hogy folytathassák a beszélgetést. De arra nem számított, hogy Pat ekkor felpattan:

- Rendben van, bocsánatkérés elfogadva…

- De elmentél a városba kószálni! Ez felelőtlenség!

- Ha jól emlékszem, nagykorú vagyok. És nem egy királynő vagy egy kormányfő, aki éjjel-nappal védelem alatt áll, és akire merénylők vadászhatnak. Megnéztem a várost és máskor is meg fogom nézni, mert érdekes. És bár a kormányzó felesége vagyok, azért nekem is lehet valami… magánéletem. Vagy amit én annak nevezek. Az, hogy olykor elmegyek egyet sétálni, hogy ne mindig csak ezeket a falakat és ugyanazokat az embereket lássam!

Tudta, hogy ennél többet most nem ajánlatos mondani, Sebának idő kell, hogy ezt megeméssze, feldolgozza, elfogadja. Hát egy röpke és csöppet sem őszinte mosollyal így fejezte be:

- Órákat gyalogoltam, fáradt vagyok, megyek a fürdőszobába, ez sokáig fog tartani, ne várj rám, jó éjszakát! – és otthagyta megkövült férjét a nappali közepén.