Melissa Moretti

A MÁLTAI SZERETŐ

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-097-8

MOBI ISBN 978-963-453-098-5

TARTALOM

Anna a palotában

Az első hetek

Gyanakvók

Barát és ellenség

Ármányok

Szerelmesek

Újra Rómában

Valami történt

Felvirrad Paul napja

Leleplezés

Anna a palotában

Anna néha úgy képzelte, hogy övé a palota.

Kellemes álom volt, de csak álom. Este a fáradtság hamar legyűrte és elaludt, viszont reggel mindig valamivel korábban ébredt, ilyenkor átadhatta magát az álmodozásnak. Elképzelte, hogy mindjárt csenget a szobalánynak, aztán kimegy a kertbe, és úszik egyet a medencében…

Rómában már hajnali fél ötkor érezni lehetett a közeledő hőséget. Mintha a Nap valamilyen láthatatlan, érthetetlen módon üzenne maga elé: „Jövök… és ma megint izzó meleget bocsátok rátok!”

Pedig ez még nem is a nyár volt. Április utolsó hetei csupán, de a Belvárosban máris gyakran megült a déli hőség a keskeny, árnyas utcákban. A fénytől világított falak pedig alkonyatig gyűjtötték a meleget, hogy aztán este és éjszaka kisugározzák magukból. Anna pontosan tudta, melyik utcán melyik falból árad leginkább ez a sejtelmes, mással össze nem hasonítható meleg: a templomok hatalmas felületű falai ontották rá ezt a varázsos érzést.

Mindig nagyon várta a péntek délutánt. Igazából péntektől péntekig ki sem mozdulhatott a palotából. Nagyon ritkán fordult elő, hogy el kellett kísérnie a „nagyasszonyt” valahová. Anna ilyenkor örült, hogy láthatja a várost. Luciana asszony idős volt már, különféle bajok gyötörték. Vásárolni, ügyet intézni nem kellett kísérni őt, akkor emberek között volt, mint mondta. Ám ha kivitette magát kocsival a Monte Pincio-ra, vagy más híresebb kertbe, akkor Annának a közelében kellett lennie. Arra az esetre, ha rosszullét törne rá… Ám még sohasem lett rosszul.

Amikor a lány három éve idekerült, a szabadnapokon bejárta az összes régi romot, nevezetességet, megnézett néhány múzeumot is. Mostanság is megesik, hogy péntek délután elmegy egyet sétálni, vagy a Szent Péter térre, vagy a Forum Romanumra, de ő is kedveli a parkok hűs árnyait, főleg, ahogy egyre inkább melegszik az idő. Ám a nap csúcspontját a légkondicionált mozik hűvöse jelenti. Minden pénteken megnéz egy filmet, mindig azt, amit éppen a kedvenc mozijában játszanak. Utána még sétál, beül valahová egy kávéra.

Csak az a baj, hogy eddig még nem csatlakozott hozzá senki.

Anna tisztában volt vele, hogy nem feltűnő szépség, aki magára vonná a férfiak figyelmét. De remélte, azért nem is szürke veréb, több annál. Talán egyszer csak előterem valahonnan egy férfi, aki meglátja benne a nőt, az igazi értéket…

Anna tehát hajnalban álmodozik: ez a palota az övé, ébresztik és kiszolgálják őt… még a fürdőmedence hűs vizét is érezte a teste körül… Pedig abban a vízben a személyzetnek természetesen nem volt joga fürödni. „Mintha leprások lennénk!” – morfondírozott ezen az első hetekben, amikor idejött szobalánynak az Agostini-palotába. Aztán elfogadta ezt is, mint a számtalan egyéb „Agostini-törvényt” – ahogyan a személyzet nevezi ezeket az elvárásokat, parancsokat. Itt igen szoros a napirend, és a személyzetet rövid pórázon tartják. Igaz, ha Luciana asszonytól függene, akkor a lányait és a kedves rokonokat is alaposan megregulázná. De nem mindenkivel boldogul.

Luciana asszony kora reggel, ahelyett, hogy úszni menne – talán az utóbbi ötven évben nem vetkőzött le senki előtt, még fürdőruhára sem? – a kápolnába siet. Anna úgy vélte, egy kezén meg tudná számolni, hány római magánházban van még saját kápolna. Kicsi, az igaz, de hát a családtagok sincsenek sokan, akár egyszerre mindnyájan is beférnének oda.

Luciana asszony mindig feketében jár, mióta a férje meghalt. És a napját étlen-szomjan a kápolnában kezdi. Imádkozik egy kis térdeplőn, lehajtott fejjel, némán.

Ez a péntek délelőtt sehogyan sem akart véget érni. Anna már alig állt a lábán. Az alagsori mosodából jött éppen – igaz, vasalnia nem neki kellett, arra volt szerződtetve egy bejáró asszony, aki a Tevere partján lakott, és hetente kétszer jött. Ahhoz képest, hogy olasz volt, főleg hogy római, keveset beszélt. Kedden és csütörtökön kora reggeltől délig vasalt, mint egy gép. Luciana asszony holmijait Anna kiválogatta a nagy asztalon glédába hajtogatottak közül. Még ott az alagsorban szortírozta, aztán felhozta a tiszta, szárazon nyikorgó kosarakat egyenként és mindent gondosan berakott az asszony szekrényeibe. Annának ilyenkor eszébe jutott: ha az a vasalóasszony odalent látná, hogy signora Luciana gardróbja nagyobb, mint az ő egész lakása..! Mert biztosan nagyobb: valóságos terem, a falakon szekrények és fedett polcrendszerek. Agostini asszonyságnak hatszáz pár cipője van – Anna egyszer kíváncsiságból megszámolta – pedig alig jár ki a házból. Bizonyára elég lesz neki, amíg él. Most hatvanhárom éves.

A déli szárnyon ment, a második emeleti folyosón – az volt az öregasszony birodalma – a lépcsőfordulóban utolérte őt a felfelé robogó Roberta:

- Anna! Odafent van?

Meghalt volna, ha kimondja: „az anyám”. Roberta talán már közelebb járt a negyvenhez, mint a harminchoz. Karcsú volt, örökké fogyózott, és minden alkalmat kihasznált, hogy mozogjon, azzal is ellensúlyozza a növekvő súlyát. A kilók lesben álltak körülötte, ha nem vigyázott, gyorsan ráugrottak és befészkelték magukat a bőre alá. Ilyenkor Roberta hisztizett, lement az alagsorban külön neki berendezett fittneszterembe, és rávetette magát valamelyik gépre.

Szóval Roberta nem mondta ki, hogy kire gondol, de világos volt a helyzet – és Anna évek óta szolgált az Agostini-házban – még az észjárásukat is ismerte.

- Egy órával ezelőtt lepihent, azt mondta, olvasni fog – válaszolta.

Roberta erre úgy legyintett, mint aki eleve nem hiszi, hogy az anyja tud olvasni. Biztosan szunyókál, mondta ez a mozdulat. Napbarnított, voltaképpen csinos nő volt. Kétszer elvált, suttogták a cselédek a palotában, és a válások alkalmával leszakított némi saját vagyont is. Hát nem függött annyira Luciana asszonytól, mint a másik két gyermeke, Rafaele és a legfiatalabb, Stella. No és ott volt még Roberta kislánya, Mirella, aki viszont már nem is annyira kislány, inkább egy nagy kamasz. Nyakigláb, esetlen, pattanásos, olvasáshoz szemüveget használ, amit titkolni igyekszik. Anna – bár neki eredetileg csak Luciana asszony volt a gazdája, vele kellett foglalkoznia – az itt töltött évek alatt megismerte már a háromnemzedékes család minden tagjának főbb szokásait.

Roberta elvágtatott mellette, kapkodta a levegőt, de látszott, mégsem ment kárba az a sok sportolással, futással, kocogással, úszással, edzésekkel töltött idő. Roberta senkivel és semmivel nem foglalkozott olyan sokat, mint önmagával, és a „senki”-be Anna beleértette Mirellát, a lányát is. Naponta egyszer megkérdezte tőle, mi volt az iskolában, nyáron még annyit sem, hisz akkor vakáció volt.

Anna sóhajtott. Felért a másodikra, ahol a folyosón puha szőnyeg tompította a léptei neszét. Az ajtók azt sugallták, hogy kétszáz éve, amikor a palotát építették, minden ember három méter magas volt. A kilincsek is magasan voltak és rezesen csillogtak – a takarítószemélyzet hetente háromszor polírozta őket.

Luciana asszony lakosztálya előtt Anna megállt, kicsit közelebb hajolt az ajtóhoz, de nem hallatszott ki semmi. Továbbment, és a személyzeti ajtón ment be. Innen elérhette a gardróbot úgy, hogy nem zavarta a ház asszonyát. Miközben a kosárból a fehérneműket a szekrényekbe rakta, a félig nyitott belső ajtón át hallotta Robertát:

- …Mindig ezzel jössz! Jó, kétszer nem sikerült, de azért nem jöttem ki belőlük rosszul.

- Ez lesz az utolsó alkalom – mondta Luciana asszony. Egyikük sem gondolta, hogy valaki hallja a szavaikat. Luciana hangjában fojtott indulat lapult, amit Anna pontosan érzett: – Ha megint melléfogsz, életed végéig kegyelemkenyéren élhetsz. Ha én már nem leszek, akkor hol, kivel?

- Te csak ne félts engem, mama – Roberta hangja fölényes volt, bár aki ismerte, érezhette, hogy annyira azért nem biztos a dolgában. És ki ismerte volna őt jobban, mint az anyja? Luciana rögtön lecsapott:

- De én csak féltelek, mert láttam, ahogyan kétszer is olyan férjeket választottál magadnak, akik tökéletesen alkalmatlanok voltak erre a szerepre.

- Lehet, hogy én sem vagyok alkalmas feleségnek? – csattant fel Roberta, és máris megkapta a csattanós választ:

- Bizony ez is megfordult a fejemben! Mondd, mire vagy te alkalmas egyáltalán? Kocogni, úszni, teniszezni, fogyókúrázni, udvaroltatni magadnak. Mit tudsz felmutatni eddigi életedben?

- Már megbocsáss, mama, de ha belegondolok, szegény papa mellett negyven évig te is csak egy függelék voltál!

Anna végzett a munkával, nem várta meg, milyen kitörés következik erre. Olyan halkan csukta be maga után a gardrób ajtaját, ahogyan csak tudta, aztán sietve elhagyta a lakosztályt.

Vasárnap este különös férfi érkezett a palotába.

Egy taxi állt meg a ház előtt. A sofőr két, nem túl nagy bőröndöt tett ki a járdára, megkapta a pénzét és elhajtott. A bőröndökön látszott, hogy vadonatújak, erre az utazásra vásárolta a gazdájuk. Aki egy fiatal férfi volt, talán huszonöt, huszonhat lehetett. A portás, az öreg Pietro gyanakodva figyelte a kis ablakon keresztül. Az idős ember nehezen barátkozott meg a kamerákkal, amelyek előtt naphosszat ült kis kuckójában a főbejárat mellett. Egy pulton négy monitor világított: fekete-fehérben láthatta egyszerre a palota mind a négy oldalát, és azt az ősrégi, vasalt bejárati kaput is, amit ő őrzött immár harmincnégy éve. Pietrónak nem volt senkije, a portásfülke mögötti apró lakásban élt, évente egyszer egy hétre elutazott valahová a tenger mellé, azon kívül csak akkor bújt elő, ha kaput kellett nyitnia. Erővel már nem is bírta volna, a nehéz szerkezetet gombnyomásra áram mozgatta.

A fiatalember a két bőrönddel odament a kis ablakhoz, a bejárati ajtó mellett.

- Jó estét – mondta kicsi, alig észrevehető idegen akcentussal – Értesítse Agostini asszonyt, hogy megérkezett az új sofőr.

- Új sofőr? Nekem nem is szóltak… – és Pietro öregesen pislogott. A fülébe jutott: egy ideje beszélnek az Agostinik arról, hogy le kéne már őt cserélni. Arról viszont Pietro nem tudott, hogy milyen alaposan rágódtak ezen a gazdái. Vajon van-e hová mennie? Igaz, rengeteg pénzt félrerakhatott, hisz soha nem járt sehová, a palotában meg teljes ellátást kapott. A személyzet is megtárgyalta ezt a dolgot – mint minden egyebet is – a palota saját életet élt, mint egy kis sziget Róma kellős közepén.

- Gondolom, nem magával szokták megbeszélni a személyzeti kérdéseket – vágta oda a fiatalember, de ekkor már ott volt a telefon Pietro fülén, nem is hallotta a megjegyzést. Egy perccel később a jövevény már a boltíves kapualjból indult a márványlépcső felé.

Annának szóltak, hogy szaladjon le az új sofőrért. Sietett hát eléje: a földszinten, a kisebbik hallban találkozott a férfival.

- Hello, Paul Hamrun vagyok, sofőr.

- Hello, Anna Tresa, szobalány – felelte a lány ugyanolyan hangsúllyal. És vidáman, kedvesen, mert mindkettő az alaptermészetéhez tartozott. A férfi ránézett, Anna meg vissza. Paulnak fekete haja, napbarnított bőre volt, a szeme világosabb, talán kék vagy zöld? A lámpákkal kivilágított hallban ezt még nem látta jól a lány. Mindenesetre érdekes látványt jelentett, végre egy új arc a palotában! Arc, amit erős áll és nem kicsi orr dominált. Merész tekintet figyelte a világot, a férfiból önbizalom és erő áradt.

- Máltai vagyok – tette hozzá mosolyogva.

- Én meg svájci – mondta Anna, és ő is mosolygott. Két kéz találkozott a levegőben. Paul szorítása azt sugallta, hogy a férfi így fog kezet másokkal is, rutinosan, keményen.

- Nem akarsz előbb lezuhanyozni? – kérdezte Anna. Volt valami a levegőben, amitől egy kicsit szabadabbnak érezte magát. Paul Hamrun ideérkezésével mintha kissé lazult volna az Agostini-palota amúgy szigorú légköre. Vagy csak Anna érezte így?

- Bűzlöm? – kérdezte a férfi, és alig észrevehetően elmosolyodott. Anna vette a lapot, fél lépéssel közelebb ment – persze nem érzett semmit, mégis úgy tett, mint akit majdnem agyoncsapott a férfiból áradó mérhetetlen bűz, két ujjával látványosan befogta az orrát, a többi ujja elállt, mint az affektáló kávéscsésze-tartók ujjai, és csak annyit mondott:

- Én nem érzek semmit, de signora Luciana olyan finnyás. Neki az is elég, ha most rögtön odaállsz eléje, már fintorogni fog. Hogy nem vagy olyan jólnevelt, beesel egyenesen az utcáról, meg ilyesmi… Kapd fel a bőröndöket, és gyere utánam, elvezetlek a szobádba.

A sofőr kis lakrésze is a földszinten volt. Anna megtorpant a küszöbön, míg a férfi bevitte a bőröndöket és körülnézett. Aztán jött az első kérdése:

- Mi történt az elődömmel?

- Semmi érdekes. Betöltötte az ötvenötöt, és Roberta szerint olyan lassan mászott az utcákon, mint egy… várj, hogy is mondta… ikrekkel terhes nősténylajhár. Némi nyomást gyakoroltak rá, hogy önként fejezze be a karrierjét. Utána adták fel a hirdetést.

- Sokan jelentkeztek?

- Képzelheted, egész Itáliából vagy nyolcvanan, és még külföldről is.

- De egy máltai győzött. Tudod, miért?

Anna óvatosan válaszolt:

- Csak sejtem. De majd Roberta, Luciana asszony lánya megmondja neked. Ő mindig mindenkinek mindent a képébe vág, már csak ilyen.

Tizenöt perc múlva a déli szárnyon, a második emeleten találkoztak. Paul megfésülködött, könnyű nyári öltönyt és nyakkendőt is viselt. Anna úgy nézte meg, mintha ő lenne Luciana asszony. Paul értette:

- Most az ő szemével nézel, igaz? Nehogy hibát találjon rajtam.

- Bizony máskor is vigyázz, mert nagyon kacifántos. Ha őt viszed, a cipő csillogjon, ruha, ing, frizura és kezek tiszták, modor kifogástalan: udvarias és tiszteletteljes. Csak akkor szólj, ha egy kérdésére válaszolsz, vagy valamilyen közlekedési helyzetről akarod informálni.

- Kösz a „használati utasítást” – Paul tényleg hálás volt – Jól jönnek az ilyen infók mindjárt az elején. Ha most elrontom, kivágnak még a próbaidő vége előtt, és mehetek haza, szégyenszemre.

- És máris értesítik a nyolcvan jelentkező közül azt, akit a második legalkalmasabbnak találtak – tette hozzá Anna. Kicsit sajnálta volna, ha így történik, hiszen egészen rokonszenves fickónak látszik ez a Paul.

Már odaértek az ajtó elé. Anna ment előre, majd amikor a második helyiség, a kis szalon küszöbére ért, hátrafelé mutatta széttárt ujjú kezét: „állj”! Luciana egyelőre csak őt látta a széles ajtónyílásban. Az öregasszony fázósan ült egy karosszékben, az olvasólámpa mellett. A sarokban a nagyképernyős tévén ment valamilyen műsor, de hang nélkül.

- Asszonyom, megérkezett a sofőr… Máltáról. Paul Hamrun.

- Jöjjön be. Maga elmehet.

Anna azért várt egy kicsit a folyosón. Bebeszélte magának, hogy talán Luciana asszony mindjárt utána behivatja, akar tőle valamit. Öt perc sem telt el, Paul kijött. Az arcán látszott, hogy jól ment a dolog. Ettől Anna is megvidámodott:

- Helló, üdv a fedélzeten! Bevett a csapatba?

- Bevett, sőt nagyon kedves volt – így Paul. Amikor most egymással szemben álltak, Annának egy pillanatra olyan érzése támadt, mintha már régebbről is ismerné a férfit. Vagy mintha legalábbis látta volna valahol, valamikor. De ez csak egyetlen röpke pillanatig tartott, máris elmúlt. Mentek lefelé a lépcsőn, és beszélgettek:

- Ők nem csak egész Itália legrégibb arisztokratái, hanem egész Európában, sőt talán a világon sincs náluk régebbi. Az Agostini-család állítólag okmányokkal igazolja, hogy a nagy római Augustus császár leszármazottai…

Paul egy pillanatra önkéntelenül is kihúzta magát – talán büszkén? Észrevette, hogy ezt Anna is látta, pici zavar tükröződött a szemeiben, aztán mosolyogva megjegyezte:

- Szóval akkor legyek büszke, hogy őket szolgálhatom?

- No, ne essünk túlzásokba. Ők is csak emberek – így Anna. Ekkor lentről közeledő, sietős lépteket hallottak.

A két ember ösztönösen eltávolodott egymástól, már karnyújtásnyira mentek lefelé, amikor felbukkant Rafaele. Öltönyt viselt, látszott, hogy fontos programja van, és sietős mozgása elárulta, hogy már késésben van. Valamit alighanem az első emeleti szobájában hagyott, most ugrott vissza érte. Kicsit csodálkozva pillantott az idegenre, de Anna rögtön a helyzet magaslatára emelkedett:

- Uram, hadd mutassam be a sofőr-pályázat nyertesét, aki éppen átvette a munkát.

- Paul Hamrun, Málta.

- Málta..? Egy máltai nyert? – csodálkozott Rafaele. Nem jött közelebb, ugyanazon a lépcsőfokon állt, amelyen Hamrun, majd amikor észrevette, hogy a sofőr fél fejjel magasabb nála, gyorsan feljebb lépett egy fokkal. Anna észrevette a dolgot, magában mulatott, miközben komoly arccal állt a két férfi között. Rafaele rettentően sovány volt, nem sportolt, hosszas bukdácsolás után csak most, huszonnyolcadik évében végezte el a jogot, és egy ügyvédi irodában segédkezett. Nagy fekete szeme némi rosszindulattal szemlélte a világot, és a férfi túlzottan komolynak látszott. Most is bulizós volt és könnyelmű, sok pénzébe került az anyjának. Megszokta a könnyű életet, nem törődött semmivel. A fiatalember végigmérte Pault, és könnyedén megjegyezte:

- A garázsban a Ferrari az enyém, csak én vezethetem. Kivéve, ha meg kell tankolni, mert azt utálom. Akkor csak a legközelebbi benzinkútig mehet vele, a legrövidebb odavezető útvonalon, és vissza. Viszont elvárom, hogy mindig legyen tiszta! – már robogott is tovább. Paul utánanézett, és csak miután eltűnt a szemük elől az „ügyvéd úr” – ahogyan magát szólíttatni akarta Rafaele, de a házban valahogy senkinek sem állt rá a szája – utánozta a fiatalúr nyegle modorát:

- „Elvárom, hogy mindig legyen tiszta..!” Micsoda majom. Signora Luciana fia?

- Igen, és van még két lánya. Roberta az idősebb, Stella a fiatalabb. Robertának pedig van egy tini lánya, egyszóval összesen öt gazdád lesz.

Paul úgy tett, mint akinek ütik a fejét, a két karjával védekezett:

- Öt gazdám? Te jó ég, elvesztem! Ennyi embernek még a legjobb sofőr sem tehet a kedvére!

Anna nevetett:

- Látom, a szavak is lehetnek fegyverek.

- De még mennyire… – mondta hirtelen Paul nagyon komolyan, és volt a tekintetében valami, ami egy pillanatra elgondolkoztatta volna a lányt. De a sofőr hirtelen összeszedte magát, máris mosolygott: – Öt gazda azért túl soknak tűnik hirtelen.

- Nyugalom, te Luciana asszony sofőrje vagy. Minden nyáron egyszer elutazik tíz napra a tengerpartra. Odaviszed, visszahozod, közben szabadságra mehetsz. Más napokon pedig igény szerint viheted Roberta asszonyt esetleg bevásárolni, vagy más programokra. Ő csak jobb házakhoz megy esti bulira. Tudod, egy Agostinit naponta hány összejövetelre, bálba, tanácskozásra, jótékonysági estre hívnak? A napi posta újságok nélkül fél kilót is kitesz, sok a meghívó. Felkérik őket mindenféle ügyek védnökeinek, zsűrikbe tagoknak… Luciana asszony vagy húsz szervezetben visel tiszteletbeli címeket, néha azért el is kell mennie egyikbe, másikba. Te fogod őt vinni a Bentley-vel. A fekete Mercedes Robertáé, aki így akar némi komolyságot kölcsönözni magának. A Ferrari Rafaele úrfi tulajdona, mint volt szerencsénk hallani magától a büszke gazdától…

Már a földszinten jártak, amikor Paul a lányra nézett, és egészen más hangon szólalt meg: olyan hangon, ami azt jelezte, hogy most magánemberként társalognak:

- Te is úgy látod a világot, ahogyan én. Egy kicsit cinikusan, vidáman, de reálisan.

Anna erre nem tudott mit mondani, hát folytatta az előző témát:

- Stella kisasszonynak, aki most járja az egyetem utolsó évét – szociológus akar lenni – van egy Priusa, de már Lexusról ábrándozik. Hamarosan meg is kapja. Tudod, ő abszolút zöld a homlokától a sarkáig, akarom mondani: környezetbarát, a világért sem szennyezné Róma levegőjét.

- Ami, valljuk meg, nyáron már egyenesen förtelmes – fintorgott Paul. Anna most elérkezettnek látta az időt, hogy ő kérdezzen:

- Ismered a várost? Tudod, ha itt vagy sofőr…

- Fiatalabb koromban éltem itt egyszer több mint egy… szóval majdnem két évig, és sokat autóztam.

- „Fiatalabb korodban”..? – Annának nevetnie kellett – Hiszen most is fiatal vagy!

- Dehogyis vagyok! – Paul válla hirtelen leesett, a melle behorpadt, a haját összeborzolta, és a két lábát felváltva csúsztatta egymás elé, így mutatta, milyen rettentően öreg. Mondta is reszketeg hangon: – Hát nem látja, signorina, hogy én már majdnem… huszonhat vagyok..?

Jót nevettek.

- Csak egy évvel vagy idősebb, mint én, vagy annyival sem – Anna nem szégyellte a korát.

Megálltak a sofőr szobájának ajtaja előtt. Mögöttük a keskeny személyzeti folyosó derengett, amelyen csak egymástól távol égtek a halvány fények, és a kőlapokra leterített futószőnyeg sem volt éppen jó minőségű. Anna komoly arccal nézett a férfira.

- Ha elfogadsz egy jó tanácsot egy olyantól, aki már évek óta itt van, és ismer mindenkit…

- Persze. Mondd, légy szíves – Paul Hamrun arca is komoly volt. Az évődő hangulat elröppent, de bármikor visszahozható, ismételhető volt, érezték.

- Vigyázz Robertával.

- Ő a legidősebb lány?

- Harminchat éves, kétszer elvált, és nagyon kedveli a pasikat. Ha egyszer valakit kiszemel magának, addig nem nyugszik, míg meg nem szerzi.

Paul arcán fáradt volt a mosoly, de egy pillanattal később annak is nyomna veszett:

- Ne félj, tudom kezelni ezeket a helyzeteket. Voltam sofőr más házaknál is. Úgynevezett „jobb házaknál”… Volt szerencsém tapasztalni egyet és mást.

- Hát hány helyen dolgoztál már, ilyen fiatalon? – csodálkozott Anna, de Paul most nem figyelt erre. Vagy nem akart válaszolni a kérdésre. Körülnézett:

- Itt lakik a személyzet?

- Nagyjából. Pietro, a portás és egyben „biztonsági őr” külön lakik a bejárati kapunál lévő apró lakásban. Ezen a folyosón, de a másik szárnyban van a szakácsnő szobája, meg a másik szobalányé, és van egy mindenes is, aki megjavítja az elromlott dolgokat, tisztítja a medencét, és egyben afféle kertész is. Én odafent lakom a másodikon, a déli szárnyon, hogy közel legyek Luciana asszonyhoz.

- Nagyon beteg?

- Nem, de azt képzeli magáról. Félévente más-más komoly nyavalyát talál ki magának, abban látványosan szenved, idefuttatja az orvosait, aztán amikor végre elhiszi nekik, hogy az a baj nem az ő baja, nem is beteg, akkor hamarosan előáll egy másik nyavalya tüneteivel. Így múlnak itt az évek… No, jóéjszakát! – intett, és máris szaporázta lépteit a lépcső felé.

Paul töprengve nézett utána, aztán lassan bement szobájába és becsukta az ajtót. Kis habozás után belülről rátolta a reteszt is.