Melissa Moretti

A BOLDOGSÁG ÁRA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-100-5

MOBI ISBN 978-963-453-101-2

TARTALOM

„Túl sokat hallasz…”

Találkozás

Gyanús jelek

Hűlő nyomokon

Az együttlét

A titok nyomában

Újabb nyomok

Váratlan csapás

Tovább kell lépni

Szerelem és haditerv

Mélyvízben

A lavina elindul

Új utakon

„Helyzet van!”

Egy boldog nap

„Túl sokat hallasz…”

Vera úgy ment végig a városon, hogy szinte magába szívta annak látványait, hangulatait, hangjait. A zajok egybefolytak a fülében. A moped, amin ült, ugyan nem volt csöndes, de a füle már megszokta ezt a zajt: ha gázt adott, kicsit erősebb lett, ha lejtőn ment vagy levette a lábát a gázról, akkor csöndesedett.

A város élt, nappal és éjjel folyamatosan. Vera ismerte már minden napszakban. Három éve költözött ide, rögtön az egyetem után. Néha ma is nehéz elhinnie, hogy huszonöt éves. Valahogy már ez is olyan komolynak tűnt – túl komolynak! Huszonöt, az már egy negyed század! El lehet viccelődni a kollégákkal, ha kijelenti egyszer ebédnél vagy vacsoráénál, a közös asztalnál, hogy „most ünneplem negyedszázados fennállásomat” – de ez egy csöppet sem vidám esemény, ha belegondol. És belegondolt sokszor. Valahol a lelke mélyén most is tizenöt éves – no, olykor valamivel komolyabb, azaz tizenhat.

Ez a mopedezés a városban is olyan gyerekes, de ő élvezte. Korábban az ország másik végén élt, ott járta az egyetemet is, arrafelé nem volt ez olyan divat, mint itt. De hamar rájött, hogy munkába járni, vagy a városban bármit elintézni jól lehet ezzel a kismotorral, nem kell okvetlenül autóval járni. Tudott autót vezetni, volt is jogosítványa, sőt az egyetemi évek alatt szerzett egy használt, olcsó kis kocsit. De itt Samborban, ebben a kisvárosban aztán igazán nincs szüksége autóra. Vidékre nem jár, nem őt küldik a laptól.

A szerkesztőség a belvárosban volt – saját parkolóval, ahol több autó mellett néhány moped is elfért. A kollégák is természetesen elfogadják a takarékos kis járművet. A viszonylag csöndes kis utcában már akkor lekapcsolta a motort, amikor még nem is látta a bejáratot. Aztán máris bekanyarodott a parkolóba. Hangtalanul suhant a kis járművel, és éppen talált egy árnyékos helyet.

Tavasz volt, de már elég meleg, főleg ha nem voltak felhők az égen. Vera a kis táskát a vállára vetette, úgy szaladt fel a lépcsőn. A szerkesztőség az első emeleten volt, egy valamikori lakásban. Elférnek ott ők négyen. Egy kisvárosi újsághoz még ennyien is túl sokan vannak. Néha a főnökük célozgat is erre a létszámfölöslegre, főleg ha úgy érzi, lazul a fegyelem. Nem mintha olyan remek munkahely lenne ez, és olyan sokat keresnének. Vera olykor már unta is, hogy ez számára még mindig a kezdő állás, már három éve? Ideje lenne feljebb lépni – de egyelőre nem tudta, hogyan, hová, mikor?

Amerre ment, a lépcsőn, a folyosón rengeteg dolgot hallott. Már gyermekkorában is így működött az agya: a fülén át érkező rengeteg zajt, neszt, beszédet, zenét, amit egyszerre hallott, beszívta, elraktározta, aztán alig győzte szétbogozni, melyik micsoda, és minek van jelentősége, minek nincsen? Az anyja – míg élt – többször megjegyezte: „Vera, te túl sokat hallasz. Én például szinte semmit.” „Te is hallanál, ha figyelnél”, felelte ilyenkor Vera.

Most még a folyosón volt, amikor már tudta, hogy odabent mi történik. A főnök nincs itt, nem hallani a motoszkálását a szövegszerkesztő billentyűzete fölött. A félig nyitott ajtón át most csak Pascal kolléga meglehetősen vékony hangja szűrődik ki, nyilván telefonon beszél valakivel – halkan, szerényen, mert a negyvenkét éves, ijesztően sebességgel kopaszodó vékony, szemüveges férfi a szerénység és a halk létezés helyi bajnoka. Nem csak hogy halkan beszél, úgy is él: sohasem hangos, és még életében nem vágott ököllel egy asztalra, aminthogy nem is követelt soha senkitől semmit. Annál inkább hallani már Inezt, a spanyol ősöktől eredő, de már itt született nőt. Inez most múlt harminc, ő a másik nő a szerkesztőségben, hangos és nevetős. Akkorákat tud kacagni, hogy zárt ablakon át is hallani lent az utcán, még a forgalom zaján át is. A telefonos kisinterjúk mestere – a mobiljában benne van mindenki, aki valaha is szerepelt a lapjukban, és akihez Inez jutott el. Pascal szokta mondani: aki nincs benne Inez mobiljában, az tulajdonképpen nem is létezik, a „média” számára nulla. És bizony Sambor városában a médiát az ő lapjuk, a Hang jelenti. Meg az a kábeltévé, ahol hetente kétszer csinálnak egy-egy órás helyi, városi műsort, de hát annyi minden nem történik a városban, hogy azt mindig megtölthetnék műsorral. Igazi műsorral.

Ami azt illeti, a Hang is csak hetente négyszer jelenik meg: kedden, szerdán, csütörtökön és pénteken. A hétvégén a szorgos munkatársak gyűjtik az anyagot. Mint a méhecskék, szokta mondogatni az öreg Ruston, aki persze nem is olyan öreg, legfeljebb Vera huszonöt (vagy tizenöt?) éves kora felől nézve. Hiszen csak ötvenhét, és tényleg sok mindent látott már az életben. Hétfőn reggel bejönnek, mindenki hozza az anyagait, amit a hét végén szedett össze, és már neki is ülnek – nem csak a keddi, de a további lapszámokat is elkészítik. Ez adja életük és munkájuk ritmusát.

Vera betolta az ajtót.

A látvány nem lepte meg. Ha egy idegen jött be ide, az első gondolata az lehetett, hogy valami zsibvásárba tévedt. Hogy itt mekkora rendetlenség van..! Igaz, nagynéha Vera is rácsodálkozott a nagyobb szerkesztőségi szobára. Itt ugyanis festői rendetlenségben hevertek a tárgyak: a papírok, újságok, könyvek, CD-k, de pulóverek, itt egy-egy női szandál, amott egy férfi kucsma – ami azért ilyenkor nyáron mégis elég különös képzeteket keltett. Vera látott nejlonharisnyát, egy fél kesztyűt, de akadt ott papírdoboz, amiben egyszer, valaha, valahonnan, valakinek valamit küldtek egy futárszolgálattal. Talán még az előző szerkesztőség valamelyik tagjáé volt? A nyolcvanas, vagy a kilencvenes években?

Minden asztal tele volt, és néhány széken is feltornyozott halmokban álltak a papírkötegek. Ahhoz képest, hogy már számítógépen írnak és szerkesztik a lapot is, Vera fel nem foghatta, honnan és miért hever itt ennyi papír. A papírtornyok olykor véletlenül ledőltek, nagy porfelhőt verve. Valaki mindig káromkodott, másvalaki meg örült, mert lám, a toronyból kiesett egy tárgy – legtöbbször könyv – amit régóta keresett. Vera a tornyokat el is nevezte „lelőhelyeknek”. Néha csábító késztetést érzett, hogy mintegy véletlenül ő is fellökjön egyet, hátha egyszer ő is talál ott valamit. De hát ő még csak néhány éve van itt, ez az első munkahelye. A „lelőhelyek” pedig néha legalább tíz-húsz évesnek látszanak…

Pascal még telefonált, csak egy fejbólintással jelezte, hogy érzékelte a lány érkezését. Inez magában beszélt, mint már máskor is. Néha meg is jegyezte, hogy az öregség legbiztosabb jele, ha az ember már csak a legjobb társaságban szólal meg – azaz magában, magához és magával beszél. Persze harmincegy-két évesen az ember lánya még viccesen beszél az öregségről, de negyven után már nem annyira vicces a dolog – hitte Vera. Neki most még a negyven is hihetetlenül messzinek tűnt.

- Szia! A főnök mikor jön vissza?

- Azt csak a legmagasabb személy tudhatja.

- Az Isten?

- Nem, a főnök felesége – somolygott Inez – Ő telefonált neki, hogy szőnyeget kell vásárolniok, és nem akarja nélküle. Mégis csak ők ketten fogják azt taposni a nappaliban a még hátralévő tizenhárom évben, nem igaz?

- Csak hetven évet adsz a főnöknek?

Inez szótlanul legyintett, mintha mondaná: „Az is túl sok!” De persze ilyesmit hangosan nem mondott ki. Pascal befejezte a telefonbeszélgetést, és a hangja egy árnyalattal mélyebb lett, amikor Verára nézett:

- Ruston hagyott itt neked egy névjegyet. Hová is tettem?

- Eltűnt valamelyik széken, és csak azután kerül elő, amikor már nyugdíjba mentél – mondta Vera. Pascal mélyet lélegzett.

- Ki is nyírna a főnök, ha elveszíteném, az biztos. Hopp, megleltem – és átadta a névjegyet a lánynak – Ma délután háromkor vár. Ő a wellness-szálló új igazgatója. Tegnap nevezték ki, ma reggel már hívtuk. Nyilatkozik nekünk.

- Fiatal legalább? – kérdezte Vera szórakozottan, miközben a táskájába tette a névjegyet.

- Mint én! – vágta rá Pascal és jót nevetett saját humorán. A két nő, mintha összebeszéltek volna, halál komolyan, fagyott arccal állt előtte és mereven ráfüggesztve tekintetüket, nézték az arcát. Ettől persze Pascal rettentően zavarba jött, elvörösödött, kétszer megköszörülte a torkát és kicsit rekedten folytatta: – No, szóval… izé… beszéljen magáról, mi a viszonya a városhoz, milyen tervei vannak a szállodával, idegenforgalmi fejlesztések, bla-bla…

- Bla-bla-bla! – vágta rá Vera. Majd anélkül, hogy akár csak egymásra néztek volna előtte, mindketten ugyanazt tették: egymás felé fordultak Inezzel, és kicsit előrehajolva, élénken gesztikulálva „beszélgettek” tovább:

- Bla? Bla-bla!

- Bla-blablabla-bla!

- Blablabla…

- Blaaa!

Pascal megtörölte verejtékező homlokát és kitört:

- Elég! Olyanok vagytok, mint az őrült papagájok! Csönd legyen!

Ekkor valaki félénken kopogott az ajtón. Egy olvasó jött feladni egy hirdetést. Pascal volt a hirdetésekért felelős, Inez és Vera meg egymásra vihogtak, mint két kamaszlány, és szétfutottak.

Vera szokása szerint korábban indult el, és mivel Samborban nincsenek távolságok – ezt a mondást már ittléte első hetében vagy tucatszor hallotta a bennszülöttektől – hát sokkal előbb ért a szállóhoz, ami a várostól délre, a Sambaria-tó partján állott. A helybeli amatőr történészek ugyan azt állították, hogy a Sambaria nevet az egykor errejárt római légiósok adták a tónak, de akkor bizony a város még nem létezett. Csak a középkor elején alapították.

A tó nem volt nagy, de a zöldes felülete azért visszatükrözte azt a pár bárányfelhőt, amelyek a kék égen oly vakítóan fehérlettek. Vera leparkolt a szálló előtt. Csupa jó kocsi mellé, egy sarokba tette a mopedet, ahová úgysem fért volna el semmilyen autó. Ha nagyon csillogó-villogó autókat látott, általában nem irigységet, hanem egy kis sajnálatot érzett. Aki ilyen autóval suhan a tájon, ugyan mit érzékelhet belőle..? Bezzeg, aki mopeden pöfög, és pláne, aki gyalog lépked! Igazán csak ők ismerik a földet, amelyen élnek.

Volt még ideje, hát sétált egyet a tóparton. Felfedezett egy kis fagyaltozót, leült, és kért három gombóc tejes fagylaltot. Amikor az órájára nézett, már majdnem három óra volt. Szinte futott a keskeny sétaúton, ahol néha kerékpárosok is karikáztak szembe. A stég mellett egy kis hajón éppen vitorlát bontottak, a fehér háromszög élesen elvált a víz színétől.

A portás ismerte őt, nem először járt itt. „Az igazgató úr a szobájában várja”, intett a belső kis folyosóra, ahová a vendégeknek tilos volt a belépés. Nem telt bele két perc és Vera már túl volt egy kézfogáson, egy általa udvariasan visszautasított kávén, viszont leülhetett az igazgató tekintélyt parancsoló íróasztala elé. A csöppnyi digitális diktafonját kitette kettejük közé, és már mondta is az első kérdést…

…meg az utolsót is. Kilenc percig tartott az egész, és Vera tudta, hogy ebből lesz egy negyed oldal. Kért egy fényképet, mire kapott egy névjegyet, rajta az új igazgató honlapjának címe, ott találnak képeket „a média munkatársai”, így mondta. Vera nem kérdezett tőle semmi rendkívülit és az igazgató nem is mondott semmi rendkívülit. A beszélgetés másoknak talán semmitmondó lett volna, de a samboriak egy részét bizonyosan érdekelni fogja, miképpen alakul a jövőben a tóparti szálló sorsa, milyen beruházásokat terveznek a tulajdonosok.

Amikor elbúcsúztak, és a lány kijött a hallba, megérezte, hogy muszáj rögtön egy mosdót keresnie! Amint megtalálta, berontott, csak egy pillantást vetett a mosdók sora fölötti tükrökre – mostanában többször megesett vele, hogy alig ismert önmagára… ezúttal sürgős volt a dolog, nem maradt ideje nézegetni a tükörképét, „majd kézmosáskor”, gondolta – és máris magára zárta az ajtót.

Alig könnyebbült meg, amikor hallotta, hogy valaki bejött. Nyilván egy nő. Ez nem is volt kétséges, mert az illető hangját is hallotta – valakivel veszekedett a mobiltelefonján:

- Mondtam már a múltkor is, hogy ne hívj ezen a számon! Valahol nyoma maradhat!

Középkorú nő lehetett, talán negyvenes? Vera mozdulatlanul ült a helyén. Hirtelen úgy érezte, van abban valami furcsán izgató, hogy itt lapul és kihallgatja mások beszélgetését. Valami ösztöne azt parancsolta, hogy emelje fel a lábait. Ha az illető benézne az ajtó alatt, hadd higgye, hogy fülke üres, csak ő van az egész mosdóban, egyedül. Ilyeneket filmekben látott eddig, nem jutott volna eszébe megtenni. Most mégis… Talán, mert volt valami a nő hangjában, ami azt sugallta: nem örülne, ha más is hallaná, amit mond? Hát lapított. Hiszen már az ismeretlen nő első mondata is arról, hogy valahol nyoma maradhat a beszélgetésüknek – azt sugallta Verának: itt valami nincs rendben.

Közben hallotta, hogy amaz közelebb jön, ruhaanyag susogott – igen, benéz az ajtó alatt! Egyszer hajolt csak le, látta mind a négy fülke padlóját a réseken át, és megnyugodott. A hangjában ugyan ott lapult még a feszültség, de egy árnyalattal nyugodtabb, magyarázóbb lett:

- Még csak az hiányzik! Elhoztad az aktákat? Nem csak a pirosat, hanem a kéket is! Két különböző dossziéban vannak, nem láttad? Hát siess! Ha még meg tudod tenni ma… Az egyikre az van írva: GURKOY, ipszilonnal a végén… Jegyezd már meg! A másikra meg az, hogy MAWAR… Dupla vével a közepén, felfogtad? ...Nem, ne kérdezz ostobaságokat. Mindkettő része a száztizennégyes ügynek. És igen, ott is ugyanolyan a föld. Mondd meg Ottónak, hogy igyekezzen, mert ha kitör a botrány, már késő lesz! És ne hívj többet ezen a számon, csak a másikon, amit régebben ismersz!

Csönd lett. Az a valaki talán még állt a tükör előtt, megnézte magát? Víz csurrant, törlőkendő csusszant ki a tartójából, aztán papírkosár fedele moccant alig hallhatóan. Majd nyílt és csukódott az ajtó.

Vera még kivárt egy percet, már fáradt a lába, amikor végre leeresztette, felöltözött, közben magában memorizálta az elhangzott szavakat. Aztán elővette a diktafont, és sorban rámondta a neveket, amiket hallott, meg a piros és kék dossziét. „Ottót”, a „száztizennégyes ügyet” és azt is, hogy „ugyanolyan a föld”. Csak sejtette, hogy valami suskus lehet a dologban – többre egyelőre nem gyanakodott – mert ezt sugallta a telefonáló nő ideges hangja. Meg az egész egy kicsit konspirációs hangulatot árasztott. Az is, hogy az ismeretlen nő megnézte, nincs-e valaki más is a mosdóban. Valaki itt valamit nagyon is titokban szeretne tartani, értette meg Vera.

Csak miután ezzel végzett, jött ki a fülkéből. Miközben a kezét mosta, nézte magát a tükörben. Ez a fitos orr némi csibészes kifejezést kölcsönöz neki, és a szokásosnál talán egy kicsivel jobban ívelt szemöldöke meg szemtelenné teszi a vonásait. Ezzel együtt olyan az arca, ami az embereket jobb kedvre hangolja, ezt már kislányként is észrevette. A hátránya, hogy kevesen veszik őt komolyan, talán éppen emiatt is.

Aztán eszébe jutott, hogy hátrál egy kicsit és ekkor a tükörben meglátja teste többi részét is. Bár nem volt elragadtatva magától, azért azt is tudta, mert meggyőződött róla, hogy ha nem is kiáltó szépség, de nem is valami rút banya. Valahol a kettő között félúton, szokta mondogatni önmagának, vigasztalásul. Olykor megtorpant egy egészalakos tükör előtt, és elmélyülten szemlélte magát. Igaz, nemegyszer észrevette, hogy a férfiak megnézik, akadt olyan is, aki utána fordult, de az ilyesmi szökőévenként egyszer történt csak, ezért nem volt eléggé meggyőző. Elnézte a barna haját – amire gimnazista korában előszeretettel mondogatta, hogy „gesztenyebarna” – a sötétzöldes szemét, amely olykor egészen kéknek látszott, „megvilágítás kérdése az egész”, legyintett rá. És a csípőjét, amely szerinte lehetett volna keskenyebb is. Ahogyan a dereka is, de darázsderékról már hiába ábrándozott. Ahhoz talán más, szilfidebb ősökkel kellene rendelkeznie. Ám a múlt most egy csöppet sem érdekelte. Már egészen a fülkesorig hátrált, hogy lássa magát, és még mindig csak derékig látszott, hát legyintett az egészre, és kiment a mosdóból. Aztán a hallban megpillantotta, amit odabent hiába keresett: a recepciótól balra, egy üvegajtóban meglátta önmagát: egészalakos kiadásban jött szembe. Egyenes termet, lapos has, no, a csípője sem olyan széles… Tényleg elég jók a lábaim, futott még át a fején, mielőtt kiment, hogy felpattanjon a mopedre és visszarobogjon a szerkesztőségbe.