Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2015, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5692-21-5

Tartalom

Ajánlás

Amy – Prológus

Amy – Helló, San Francisco!

Matt – Az emlékek csapdájában

Matt – Jégmezőn

Amy – Az állásinterjú

Amy – Az első hat hónap

Matt – A kínzó közelség

Matt – Elmélkedés, őrlődés, beismerés

Amy – Kinyílnak a kapuk

Amy – Fordulóponton

Amy – Erőpróba

Amy – Hívatlan látogató

Matt – Olvad a jég

Matt – Victoria

Amy – A karácsony nem az ész, a szív ünnepe

Amy – A féltékenység a legreménytelenebb börtöncella

Amy – Barát az, akinek az ember kiöntheti a szívét

Amy – Párizs, a szerelmesek (és az izgalmak) városa

Matt – Az élet tragédiája: a kísértés

Amy – Az önfejűség ára

Amy – A leszámolás

Amy – Beteljesült vágyak

Amy – A keserves valóság

Matt – Mennél, futnál, menekülnél

Matt – A szerelem fájdalommal jár!

Amy – Az utolsó kétségbeesett kísérlet

Amy – Kudarc és démonok

Amy – Keserves búcsú

Matt – A döntéseink következménye

Matt – Pokoli fájdalom

Amy – A múlt fojtogat, a jelen nyomaszt

Amy – Visszatérő rémálom

Amy – A szerelem legyőzhetetlen ereje

Matt – Üröm az örömben

Matt – A boldogság gondtalan percei

Amy – Derült égből villámcsapás

Amy – Egy kis civódás

Amy – Az esküvő

Amy – Rettegéssel teli várakozás

Matt – Kavarog a lélek…

Amy – A nap fénye elhalványult, a múlt árnya kísért…

Amy – A végzet szele

Amy – Két évvel később

Matt – Epilógus

Kedves Olvasóm!

Kiadói utószó

Kiadói reklám

Olvasóimnak: hálás vagyok nektek a szeretetetekért. Rám ti vagytok a legnagyobb hatással. A támogatásotok nélkül nem élhetném az álmaim. Nektek köszönhetem, hogy A remény hajnala első kiadásával megnyerhettem 2015-ben a III. Magyar Könyvek Viadalán Az Év Debütálója díjat. Ahogy azért is Nektek, olvasóknak tartozom köszönettel, hogy lehetőségem nyílt tapasztaltabb íróként bővített változatban is megjelentetni Amy és Matt történetét.

Nektek köszönheti ez a könyv az újjászületését. Megérte. Nem fogtok csalódni!

AMY

Prológus

„Remény. Olyan, mint egy csepp tiszta méz, tavasszal virágzó tulipánmező. Friss eső, suttogott ígéret, felhőtlen ég, a tökéletes írásjel a mondat végén.”

(Tahereh Mafi)

Hajnal volt, a levegő hűs és friss. A nap még nem kelt fel, de már csak pillanatok választottak el attól, hogy sugarai megvilágítsák az eget. Az éjszaka véget ért, a fény a pirkadattal eloszlatni készült a sötétséget. Lehunyt szemmel vártam a csodát – amikor az első narancssárga csíkok felbukkannak a horizonton, és végigsimítják, csiklandozzák az arcomat. És akkor megtörtént. Az erkélyen álltam, a kezeim, amelyek addig görcsösen szorították a korlátot, ellazultak. Nem nyitottam ki a szememet, hagytam, hadd játszadozzanak a bőrömön a kellemesen meleg napsugarak. A gondolataim messzire szálltak.

Tennessee. Imádok itt élni. Beszippantani a puszta párás levegőjét, a farm illatát. Érezni, hogy a szél akadálytalanul siklik végig a sivár tájon, míg végül az arcomhoz ér. Szeretem a hangokat, amelyek körbevesznek, az elvonuló lovak dobogását, nyerítését, a marhák zúgolódását, bőgését, nézni az utánuk maradt torzót és töredéket, a kacattá tépett reményeket a szögesdrótokon. Más ebben a tájban csak a pusztaságot látja, én viszont a gazdagságot, amit ez a föld nyújt nekünk. A szemem előtt kiszélesedő látóhatár rejti a smaragdzöld füvet, a dús legelőket, termőföldeket. Szeretem ezt a földet minden hibájával és a nehézségekkel együtt.

A sóhajom törte meg a csendet. A hajnal mindig a reményt és az újrakezdést jelentette számomra, ám ezúttal nem. Ez a napfelkelte valaminek a vége volt, a búcsú ideje. Az érzéseim zavarossá váltak. Hiába szerettem itt élni, akaratom ellenére távozni kényszerültem. Az utóbbi időben az életem merő küzdelem volt.

Talán soha nem lehetek boldog… Ez a sorsom. Úgy látszik, nekem ez jutott. A szüleim halála, az autóbaleset, amikor én alig múltam nyolcéves, a bátyám, Adam pedig tíz. Hiába éltük túl, a mai napig kísért az az éjszaka. És Maggie néni meg Jonathan bácsi… nem ismerek náluk tisztább szívű, becsületesebb embereket… Ők tényleg minden tőlük telhetőt megtettek, hogy a legjobb körülményeket biztosítsák számunkra. Jó náluk lakni, ők a családom. Miért kell mindennek elromlania…?

– Amy! Amy, szívem, itt az idő! – Maggie néni állt az ajtóban, és engem fürkészett. Szerettem volna szólni, de nem tudtam. – Tényleg menni akarsz? – kérdezte, miközben a szemében ott csillogott a remény szikrája. – Nem késő meggondolni.

– Nem, Maggie néni, én már döntöttem. Tudtuk, hogy egyszer eljön az ideje, hogy a magam lábára álljak. – Bár ezt most egyáltalán nem önszántamból teszem.

– Amy, drágám, addig maradsz nálunk, ameddig szeretnél… Olyan vagy nekünk, mintha a saját kislányunk lennél. Jaj, nagyon nehéz ez nekem… – toporgott tanácstalanul.

Nem válaszoltam, mert éreztem, ha megszólalnék, nem tudnám elfojtani a könnyeimet, és ez csak rontott volna a helyzeten. Erősnek kellett mutatkoznom. Határozottnak és eltökéltnek, még ha nem is volt így. Odaléptem hozzá, és átöleltem őt olyan szorosan, ahogy csak tudtam.

– Köszönöm, Maggie néni. Mindent köszönök. Én is nagyon szeretlek benneteket, de nem leszek ott egyedül, hiszen ott lesz Cat is.

Nénikém a legjobb barátnőm említésére sem lett nyugodtabb.

– Akkor sem értem ezt. Nem tudom elfogadni. Eltűnsz hosszú időre, aztán váratlanul hazaállítasz feldúlva, majd másnap reggel bejelented, hogy a világ túlfelére költözöl… Még magyarázatot sem adtál. Ez nem fair. Ne haragudj, de aggódom…

– Te ne haragudj rám, és nem a világ végére megyek, repülővel nyolc óra az út. Vár rám életem nagy lehetősége. Érzem – igyekeztem megnyugtatni.

– Hahó, merre vagytok? Adam tűkön ül az autónál… A repülő nem fog megvárni – hallottam ebben a pillanatban Jonathan bácsi hangját.

A megmentőm.

– Megyünk már – kiáltottam le, de Maggie néni könnyes szemei rabul ejtették a tekintetemet. Még egyszer szorosan magához vont.

– Bármi is az, amiért ilyen messzire menekülsz, biztos, hogy nem tudnánk együtt megoldani? – szipogott a nyakamba.

– Nincs semmi baj. Egyszerűen szeretnék világot látni egy kicsit, és tudod te is, hogy megpályáztam azt az állást. Ez egy óriási lehetőség.

Igyekeztem lelkes arcot vágni.

– Aha… – Nem mondott többet, ám a szeme mindent elárult. Túlságosan is ismert engem, hogy tudja, nem vagyok törekvő típus. Átlátott rajtam. Mielőtt újrakezdtük volna az egészet, megfogtam a csomagjaimat, és elindultam kifelé az ajtón.

Adam és Jonathan bácsi már az autónál várt. Mikor odaértem hozzájuk, mindketten rám néztek, és cseppet nem segített a helyzeten, hogy mindkettőjük szemében ugyanazt a szomorúságot láttam.

– Édesem, nagyon vigyázz magadra, és hívj minket, ahogy leszállt a gép!

– Igenis, bácsikám – mosolyodtam el, és a nyakába vetettem magam. Ő jelentette nekem a biztonságot és a menedéket. A legjobb ember volt, akit valaha ismertem. Becsületes, erős és határozott. Irtó nehéz volt elengedni. – Köszönök mindent, nagyon szeretlek benneteket. – Ez már túl sok volt nekem, kibuggyantak a könnyeim.

– Menjünk – fordultam Adamhez, és már pattantam is be az terepjáróba.

Adam is beült az autóba, majd elindultunk a reptér felé. Feszült csend telepedett ránk. Hosszú hallgatás után ő szólalt meg először.

– Ugye, tudod, hogy összetörted a szívüket? – csavart még kettőt a szívemen a testvérem.

– Kösz, hogy megkönnyíted a dolgomat – préseltem ki a fogaim közt. – Előtted nem titok, hogy miért megyek el, és az sem, hogy nem rajtam múlik, de muszáj. Ha az a féreg betartja, amit ígért, akkor bántani fogja őket vagy téged… Mellettem nem vagytok biztonságban. Ha viszont elmegyek, talán kimaradhatnak ebből… és te is – halkult el a hangom a végére.

– Én nem félek tőle. És ha még egyszer a közeledbe megy, esküszöm, megölöm. Nem lesz harmadik esélye – csapott feszülten a kormányra.

– Látod, Adam, pont ezért kell elmennem. Nem akarom, hogy bárkinek is baja essen, főleg neked nem… Te vagy az egyetlen, aki a szűk családunkból megmaradt nekem. Fontos vagy nekem – nyúltam át a kezéért. Megfogta, és nem engedte el.

Adam és én, amióta csak az eszemet tudom, egymásra voltunk utalva. Mindig igazi bátyként viselkedett: ha nem volt erőm megvédeni magam, ő visszavágott helyettem is. Állandóan együtt voltunk, éjjel-nappal, Adam folyton tanítgatott, segített, különösen a szüleink halála után. Gyerekkoromban olyan volt ő nekem, mint valami bálványozott szent, úgy éreztem, együtt verhetetlenek vagyunk. Jonathan bácsi sokszor mondogatta is nekünk: „Sose feledjétek, hogy együtt többet értek, mint külön-külön.” Annyira szerettük egymást, hogy semmi és senki sem állhatott közénk. Eddig a percig.

Hosszú csend állt be köztünk. Nem próbált meggyőzni vagy érvelni, ismert már annyira, hogy tudja, nem fog tudni eltántorítani. Amikor leparkolt, belém hasított az érzés: nekem ez a búcsú lesz a legnehezebb. Még sosem váltunk el úgy, hogy nem tudtam volna, mikor látom őt újra. Most viszont én magam sem sejthettem, mi következik.

A reptéren hosszan néztük egymást, majd gyors búcsút vettünk. Igyekeztem gyorsan és minél fájdalommentesebben lezárni. Ha átölelem, sosem akartam volna elengedni. A mozgólépcsőről visszatekintettem a zöld szemeibe, és közben éreztem, talán ez életem legnehezebb napja. Nem az új világtól féltem, nem attól, hogy az ismeretlen felé száguldok, hanem a családom hiányától. Tudtam, milyen nehéz lesz Maggie néni vidám mosolya, Jonathan bácsi biztonságot nyújtó karja és Adam cinkos pillantása nélkül. Elszorította a szívem a fájdalom. Mit fogok én csinálni a zajos San Franciscóban? Én egy vérbeli farmerlány vagyok. Remekül lovagolok, terelek, billogozok, mindent tudok az állattenyésztésről, a növényekről. Nem esek pánikba egy farfekvéses marhától, de mi lesz velem a betonrengetegben? Megtalálom vajon ott is a saját utamat? Ezernyi gondolat cikázott a fejemben. Mióta az eszemet tudom, olyan voltam, mint az a fa, amit ha villám sújt és derékba tör, akkor is új hajtást hoz mindaddig, míg a gyökere él. Ám most inkább éreztem magam egy leszakított virágnak.

Hosszan tipródtam, és időnként el is bizonytalanodtam. Ugyanakkor nem voltam az a típus, aki könnyen feladja. A makacsságomba kapaszkodtam. Maggie néni ismételgette mindig: „Sose volt még úgy, hogy ne lett volna valahogy.” Most is lesz, ahogy lesz, magamhoz híven fejjel megyek a falnak. Ez egyfajta családi vonás volt nálunk. És most mégis azért menekülök, mert kihátrálok egy helyzetből… Sejtettem, hogy ezzel nem oldom meg a problémát, legfeljebb elodázom a megoldását, de amíg össze nem szedem magam, addig ez is kielégítőnek tűnt. Idegesített, hogy iszonyúan hosszúnak tűnt a repülőút San Franciscóig. A szívem folyamatosan vadul vert a mellkasomban. Most már mindegy. Levetettem magam a toronyból, és csak remélhetem, hogy a gumikötél nem szakad el.

AMY

Helló, San Francisco!

„Akkor vagy igazán szabad, ha azt, amit vállaltál, meg tudod tenni, és a kudarcok, sérelmek után sem a gyűlölet, a harag uralkodik a szívedben, hanem az újrakezdés lelkülete, a szeretet és a jóság.”

(Böjte Csaba)

Újra végiggondoltam a dolgaimat. Biztos, hogy nincs más megoldás, csak ha kereket oldok? Gyáva vagyok, amiért elmenekültem. Erőt kellett volna vennem magamon, és szembeszállni. Ez nem te vagy, Amy! Rázott a hideg a dühtől, ami a lelkemben örvénylő tornádóként tombolt. Döntenem kellett és én már döntöttem. Nem nézhetek már vissza, csak előre. Talán ez a mai nap tanulsága: hogy meg kell ragadni ezeket az egyszerű pillanatokat és jobban értékelni őket. Élvezni, ami most jön, az új lehetőségeket. Ez a gondolat mégsem tett boldoggá. Az utóbbi időben a fájdalom, a szenvedés, a színjátszás, hogy minden rendben van, na és persze a nehéz döntések uralták a hétköznapjaimat, de nem hagyhattam, hogy a súlyuk elnyomja az életörömömet. Pontosan ezt reméltem San Franciscótól: nyugalmat, egy kis szabadságot. Elegem volt már, hogy állandóan sarokba voltam szorítva. Amint meghoztam egy döntést, már előttem is volt a következő. Döntést hozni már olyan rutinná vált, mint a lélegzés.

A kialakult helyzetbe csak a bátyámat avattam be. Ők álltak mellettem életem legnehezebb pillanataiban. Cat örömmel fogadta, hogy épp San Franciscóban pályáztam meg egy állást. Be kell vallanom, nem is igazán volt ez véletlen. Kellett nekem valaki, nem akartam teljesen magamra maradni. Amikor megpályáztam ezt a pozíciót, nem voltam biztos benne, hogy kiválasztanak. Nem igazán volt szakmai tapasztalatom, de valami csoda folytán mégis átjutottam a rostán, így lehettem most ezen a gépen, úton az állásinterjúra.

Amikor azonban kiderült, hogy behívtak, Cat ragaszkodott hozzá, hogy lakjam nála. Örültem a felajánlásnak, hiszen a Nashville-ben töltött egyetemi évek alatt olyanok lettünk egymásnak, mint a testvérek. Az ő szülei nagyon gazdagok voltak, mindent megadtak neki anyagilag, viszont valójában nem sokat foglalkoztak a lányukkal. Iszonyúan magányos volt, ahogy én is. Nem csoda, hogy jó barátságot kötöttünk. A lelkünk mélyén mindketten egyedül éreztük magunkat. Éppen ezért keseredtem el annyira az egyetem után, mikor úgy döntött, hogy San Franciscóba költözik. A „nagy lehetőségek városába”, ahogy ő fogalmazott, de én tudtam a valódi okát. Felejteni akart, és újrakezdeni, minél messzebb kerülni a Memphisben élő szüleitől.

Mosolyognom kellett, ha eszembe jutott, hogyan ismerkedtünk meg. Engem folyamatosan szekált a csoportunk legmenőbb csaja. Hiába igyekeztem láthatatlan maradni, valamiért kiszemelt magának, és le sem szállt rólam. Sokszor mély levegőt kellett vennem, és magamban tízig számolnom, hogy ne tegyek valami meggondolatlant. Akkor is éppen nyilvánosan alázott az egyetemi folyosón, amikor Cat először a védelmemre kelt.

– Elég ciki, hogy Freddie így pofára ejtett – kötött belém. Hangosan becsaptam a szekrényajtómat, és szembe fordultam vele. A srác, akiről beszélt, randira hívott, de emiatt a ribanc miatt még szólni is elfelejtett, hogy ne fáradjak el a megbeszélt helyre. Így élőben végignézhettem, ahogy nyalják-falják egymást.

Szorult helyzetemben Cat sietett a segítségemre.

– Helló, Amy, Daniel üzeni, hogy vár rád a meccs után. Ja, és ezt küldi – nyomott egy összehajtott papírlapot a kezembe. A csaj kíváncsian bámult rám, én meg Catre, aki cinkosan rám kacsintott. – Olyan szerencsés vagy. A focicsapat kapitánya fülig beléd van esve – csacsogott tovább.

– Te miről beszélsz? – fordult Cat felé a lány.

– Arról, hogy miközben téged észre sem vett, Amyért meg van zavarodva.

Meg sem tudott szólalni, csak tátogott, mint hal a szatyorban. Hátat fordított, majd felszegett fejjel elvonult. Döbbenten néztem Catre.

– Mi ismerjük egymást? – kérdeztem tanácstalanul.

– Még nem, de hamarosan jó barátok leszünk – mosolygott.

– Ez üres – emeltem fel a papírlapot, amit adott.

– Tudom – vonta meg a vállát.

– Hamar rá fog jönni, hogy átvertük – intettem a fejemmel a menő csaj irányába.

– Nem hinném – somolygott sokatmondóan. Kíváncsian vártam, mi sül ki ebből. – Nem értelek, miért jönne rá – folytatta. – Daniel a fiúkat szereti, bár jól titkolja, ezért a lekötelezetted lesz. Plusz te jó vagy közgázból – bökött oldalba. – Ő pedig tanárt keres.

– Ezt jól kieszelted – kacagtam fel jóízűen.

Két olyan ember találkozott akkor, akik, bár nagyon különböztek, mégis volt bennünk valami közös. Nehezen nyíltam meg, amikor elkezdődött az első tanév, nem igazán barátkoztam senkivel. A szüleimmel történt baleset után képtelen voltam önfeledten mosolyogni. Akkor ott számomra minden megváltozott. Hibásnak éreztem magam, és bűntudatom volt. A tanulásra koncentráltam, nem okozhattam csalódást Maggie néniéknek. Azt akartam, ha élnének, büszkék lennének rám. Cat azonban nem hagyta magát lerázni, megkedveltem a hebrencs kelekótyaságát, így a legjobb barátnők lettünk. Ő segített más szemmel látni a világot, hogy ráleljek régi önmagamra. Mellette újra megtanultam nevetni, lazítani és megnyílni.

Catherine Newton feltűnően szép lány volt. Mindig irigyeltem az élethez való hozzáállását, a lazaságát. Egyetlen baj volt vele csupán: annyira vágyott arra, hogy valaki őszintén szeresse, hogy ezért sok ostobaságot csinált. A szülei épp csak a legfontosabbat nem adták meg neki sosem: a szeretetüket. A lányuk pedig egyik zűrből a másikba került, hogy felhívja magára a figyelmüket. Drogozott, rosszarcú emberek társaságában mutatkozott mindenféle kétes hírű bárokban. Egyik pasi ágyából a másikba feküdt. Miután megismerkedtünk, és barátok lettünk, én mindent elkövettem, hogy abbahagyja ezt az önpusztítást, de nem ment. Fékezhetetlen volt, egyre őrültebb balhékba keveredett. Egészen addig, amíg egyik este annyira túllőtte magát, hogy eszméletlen állapotban találtam rá a lakása padlóján. Nem sokon múlott az élete. Hibásnak és felelősnek éreztem magam érte, hiszen tudtam, hogy bajban van. Jobban kellett volna vigyáznom rá. Utána minden megváltozott: Cat görcsösen kapaszkodni kezdett az életbe. Rehabra ment, én és a családom álltunk mellette, nálunk lakott, amíg talpra nem állt. Felépült, és új életet kezdett. A szüleivel viszont nem javult a kapcsolata, sőt, amikor az apja megtudta, mi történt, hátat fordított neki. Máig nem értem, miért.

A sors iróniája, hogy Cat is hibásnak érezte magát a velem történtek miatt. Tonyt ugyanis akkor ismertem meg, amikor az egyik csúnya kudarcba fulladt partira mentem érte. Hiányos ruházatban és ittasan szedtem össze őt a medence mellett. Tony gavallér módjára segített kicipelni az autómig. Akkor még nem sejtettem róla azt, amit ma tudok. Ő az a fajta férfi, aki mellett az ember bekapcsolja a biztonsági övét. Szeszélyes volt, mint az időjárás, és rendkívül kiszámíthatatlan. Már az első randinkon feltűnt, hogy az érzelmei nagyon könnyen csapnak át az egyik végletből a másikba. Hamar indulatba jött. Az egyik pillanatban a világ urának, a következőben viszont a béka feneke alatt ücsörgő áldozatnak tűnt. Sokszor a tehetséges, elbűvölő, izgalmas és vonzó oldalát mutatta, de könnyen ellenségessé, sőt veszélyessé vált. Az embereket vonzotta az energiája, csábereje, de én hamar bepillantottam az álarc alá, amit a nyilvánosság előtt viselt. Határozottan az a típusú ember volt, aki nem öl meg, de folyton a nyakadnál tartja a kést. Gazdag, öntörvényű, gátlástalan alak volt már akkor is. Egészen rám szállt, hevesen és elég pofátlan módon udvarolni kezdett, noha engem a hideg is kirázott tőle. Nem bírta elviselni a visszautasítást, így idővel erőszakos lett. Igyekeztem egyértelművé tenni Tony számára, hogy soha az életben semmi közöm nem lesz hozzá, de ő ezt nem fogadta el. Nála csak mindent vagy semmit, jó vagy rossz, fekete vagy fehér létezett; nem ismerte a köztes megoldásokat. Az ő olvasatában vagy vele voltam, vagy ellene. És mivel én sosem hajtottam neki fejet, ellenséggé váltam a szemében. Egy idő után már nemcsak engem, hanem a családomat is fenyegette. Na, nem nyíltan, de mikor Adam autója felcsavarodott egy fára, és kiderült, hogy valaki elvágta a fékcsövet, szemernyi kétségem sem volt afelől, hogy ki tette. Sem akkor, amikor a farmunkra tolvajbanda tört be, és szétkergették az állatainkat. A küzdelmeimről vele csak Cat és Adam tudott, a nénikéméket nem vontam ebbe bele. Nem akartam, hogy aggódjanak. De titokban a rendőrséghez fordultam, tőlük vártam tanácsot, de hiába. A hatóság valami módon Tony és a kapcsolatai kezében volt, és így van ez ma is. Éppen ezért azt gondoltam, ha visszaköltözöm a farmra, majd leszáll rólam, elfelejt, de olyan voltam neki, mint a bikának a vörös posztó. Követett, igyekezett sakkban tartani, megfélemlíteni. Aztán egyszer csak megpattant az agyában valami.

Sosem felejtem el azt a napot, amikor bejött a kávéházba, ahol dolgoztam. Aznap én zártam, és már senki sem volt bent. Amikor megpillantottam a leparkoló autóját az épület előtt, már szaladtam is elfordítani a kulcsot a zárban. Ám ő látta, hogy mire készülök, és versenyt futott velem, de gyorsabbnak és erősebbnek bizonyult nálam. Belökte az ajtót, és bezárta maga mögött. Nagyon megrémültem, mert tisztában voltam azzal, hogy mire képes. Egy pszichológus, akitől segítséget kértem, azt mondta: „Vigyázzon, mert ha nem kapja meg, amit akar, és manipulációval sem ér célt, akkor akár ölni is képes lehet.”

– Nincs hová menekülnöd. Én mindig, minden körülmények között megkapom, amit akarok – lépett felém fenyegetőn.

– Csak nem engem – hátráltam előle folyamatosan.

– Eddig türelmesen vártam, de a türelmem itt és most véget ért, angyalom… – félelmet keltően kihúzta magát, és lassan közeledett felém.

– Menj innen, Tony, annyi nő van a földön, akit megkaphatsz, hagyj engem békén!

– Azt már nem! – Láttam a szemében, hogy mindenre elszánta magát, így futni kezdtem a lépcső irányába, ami a pult mögött volt. Alig tettem pár lépést, elkapott, és a hajamnál fogva hátrarántott. Visítozni és kiáltozni kezdtem.

– Minden hiába – szűrte ki a fogai közt, miközben lefogott, majd fogdosni, tapogatni kezdett. Minden erőmmel tiltakoztam, csapkodtam és haraptam, de esélyem sem volt ellene. Felpofozott, és az egyik kétszemélyes bokszba lökött. Iszonyú félelem lett rajtam úrrá. Máig emlékszem az izzadt arcára, és arra, ahogy markolász. Rettenetesen bepánikoltam. Folyamatosan kértem, könyörögtem, hogy hagyja abba.

– Ne ellenkezz! Amire szükségem van, te megadod. Ha megszeged a szabályokat, büntetést kapsz! – nézett rám hihetetlen magabiztossággal. Akkor ott komolyan azt hittem, mindennek vége.

– Te átkozott vadállat! – vergődtem a kezei közt.

– Ne feszülj be! Nem akarok fájdalmat okozni, de ha nem nyugszol meg, kénytelen leszek! – egy kezével satuként szorította össze a két csuklómat, a másikkal a gatyáját tépte le magáról. Aztán elszabadult a pokol, amikor erőszakosan leszaggatta rólam a ruháimat. Addigra már zokogtam a félelemtől. Nem bírtam elviselni a tehetetlenséget, a kiszolgáltatottságot, és sírni kezdtem. Nem tudtam, mit csináljak. Meg fog erőszakolni. A térdével szétfeszítette a combjaimat, majd közé furakodott.

– Engedd el magad! Jó lesz! – hajolt közel. Elfogyott az erőm. Gyenge csókot lehelt a számra, mert azt hihette, feladtam a harcot. Elrántottam a fejemet, és újra ficánkolni kezdtem.

– Engedj el! Hagyj békén! – visítottam.

– Rossz kislány! – dühödött be. Megéreztem a makkját a lábam között, amitől újra megpróbáltam összeszedni az erőmet és ellenállni. Az ellenkezésemet pofonokkal jutalmazta, ám az egyik ilyen ütése után a térdemmel megrúgtam az érzékeny pontján. Kihasználva, hogy a szorítása lazult, kimásztam alóla, egy üveget az asztal sarkához csaptam, hogy eltörjön, így lett ellene fegyverem. Nem mintha érdekelte volna: nekem esett, én pedig megsebeztem az éles szilánkokkal, ettől pedig eldurrant az agya. Akkora pofont mért rám, hogy a földre estem. Ezek után vadul rugdosni kezdett, nem kímélt. Hallottam, ahogy reccsen a bordám, a fájdalomtól mozdulni sem tudtam. De a hajamnál fogva felhúzott, hiába rimánkodtam.

– Kérlek, Tony… Engedj el, kérlek… – patakokban folyt a könnyem.

– Most azonnal az enyém leszel, ha akarod, ha nem – őrjöngött.

– Rohadj meg! – suttogtam vissza megvetéssel a szememben.

Újra belökött a bokszba, letépte a maradék ruhámat, és a mellembe harapott, de akkorát, hogy ordítottam a fájdalomtól. Már nem volt erőm védekezni, csak sírtam, amire újabb pofon volt a válasza. Vadul ütlegelt, azt üvöltötte, hogy büdös ribanc vagyok, és vert, és vert, azt kívántam, bárcsak elájulnék vagy meghalnék, legyen már vége, múljon el ez a kín, ez a fájdalom…

Ekkor, mint valami megváltás, betört az ajtó, és meghallottam Adam kétségbeesett hangját, amint a nevemet kiáltja:

– Amy!

– Segíts! – sikoltottam neki. Ő lerántotta rólam Tonyt, majd kíméletlenül egymásnak estek. Letöröltem a könnyeimet, viszont még mindig remegtem az átélt borzalmaktól. Elvánszorogtam a pultig, és telefonon segítséget hívtam; aztán kihúztam a pult alól egy terítőt, és beleburkolóztam. Addigra Tony a földre került, és Adam rugdosta, ahogy ő az előbb engem. Odakiáltottam neki, hogy hagyja abba, mert nem éri meg. Adam csak lassan tért magához, teljesen kikészült. Végül nagy nehezen leállt, de láttam a gyűlöletet a szemében. Meg tudta volna ölni. Odajött hozzám, átölelt, és én még akkor is zokogva kapaszkodtam belé, amikor megérkeztek a mentők.

Hányszor éltem már újra annak a pokolbeli napnak minden borzalmas percét… Nem menekülhetek előle.

– Kösse be az övét, kérem, leszállunk! – A légikísérő hangja zökkentett ki a gondolataimból. Kinyitottam a szemem, még mindig az emlék hatása alatt álltam, ziháltam és reszkettem, kapkodva szedtem a levegőt. Ez a rémálom talán sohasem ér véget. Nem ereszt, ahogy Tony sem.

A leszállást követően a repülőtéren egy sofőr fogadott, a kezében egy táblával, amelyre a nevem volt felírva.

– Jó napot, kisasszony! Scott vagyok, Miss Newton sofőrje. – Hát persze, a barátnőmnek sofőrje is van, forgattam a szemem.

– Jó napot, Scott, üdvözlöm – nyújtottam át a csomagjaim.

Kigördültünk a parkolóból, és hamarosan meg is érkeztünk a barátnőm fenséges kis birodalmába. Mindig is szerette a kényelmet, a luxust, és bizony most sem tagadta meg önmagát. Mosolyognom kellett ezen a felismerésen. Amikor leparkoltunk a ház előtt, Cat kicsörtetett a házból, és a nyakamba vetette magát.

– Amy, végre, hogy ideértél! – Úgy szorított, hogy azt hittem, menten megfulladok. – Gyere be! Biztos fárasztó volt a repülőút.

A ház csodás volt. Hatalmas, fehér palota, legalábbis nekem annak tűnt. Tágas előcsarnok fogadott, fekete luxus ülőgarnitúrával és plazmatévével. Tátva maradt a szám. Látszott a belsőépítész gondos keze munkája a berendezésen. Cat sosem bíz semmit a véletlenre.

– Gyönyörű ez a ház – hebegtem. – Az előkert is lenyűgöző, nagyon szép az a tó, és benne a szökőkút…

– És a medencét még nem is láttad – lelkesen mosolygott.

Scott közben megérkezett a csomagjaimmal, és kijelentette, hogy felviszi őket a szobámba.

– Kész az ebéd – jelezte a barátnőm –, nyilván meg is éheztél. Vagy szeretnél inkább lepihenni egy kicsit? – sürgött-forgott körülöttem. Én nem szívesen vonultam volna el csendes magányomba. Nem volt kedvem a kísértő démonokhoz.

– Nem, köszönöm. Inkább ebédeljünk. – Még Catnek sem mondtam el, hogy azóta az este óta nem tudok normálisan aludni, mert még mindig rémálmok gyötörnek.

– Hogy viselték, hogy eljöttél? – Nem mondta ki, de én tudtam, hogy főleg Maggie nénire gondol.

– Gondolhatod… Rosszul, főleg Maggie néni. De így lesz a legjobb mindenkinek.

– Engem vagy magadat akarod erről meggyőzni? – sandított felém.

Talált, süllyedt. Utálom, hogy mindig mindent nyersen a képembe vág.

– Inkább te mesélj! Mi újság Sammel? – próbáltam terelni a szót.

– Vége, vagy mosolyszünetet tartunk, hívd, ahogy akarod – vonta meg a vállát.

– Miért? – kerestem a tekintetét, hátha kiolvashatok belőle valamit, ő azonban lesütötte a szemét. – Mikor?

– Mert ő sem különb, mint az összes többi pasas. Kábé egy hónapja szakítottunk, de most nem akarok erről beszélni. – Bólintottam, mert tudtam, hogy úgyis visszatérünk majd a témára. – Utánanéztem egy kicsit annak a vállalatnak, ahová állásinterjúra mész – kapta fel a fejét izgatottan, visszafordítva rám a reflektorfényt. – Hát… izgalmas lesz… – Hatásszünetet tartott.

– Ne csigázz, mit találtál? Én úgy tudom, a legfejlettebb technikai eszközöket használják, és amellett még a környezetgazdálkodási szemléletük is kitűnő, sokat költenek a védelemre, a megelőzésre meg a rászorulók megsegítésére is…

– Ah, majd elfelejtettem, hogy neked a világ megmentése a mániád. Ezért akarsz te mindenáron ott dolgozni… Csak nehogy az derüljön ki, hogy túl nagy fába vágtad a fejszéd. A Johnson Global feje, a te potenciális főnököd, Matthew Johnson nem egyszerű ember, az már egyszer biztos. Kutakodtam egy csöppet… Ez a pasi vagy meleg, vagy komoly bajok vannak vele. Sosincs barátnője, még futó kalandjai sem. Ilyen híres embereknél ezek a liezonok nem maradnának titokban… Én mondom, vagy impotens, vagy meleg. Ezenkívül az állás, amire pályázol, nem először üresedik meg. Azt mondják, mindenki menekül onnan, mert olyan kiállhatatlan alak ez a Johnson, és szeszélyes, hogy senki nem bírja vele sokáig.

– Hát akkor végre egy újabb kihívás. Ne félts te engem! Ez a munka fontos nekem, az egyetemi szakosodás kiválasztása óta egy ilyen lehetőségre várok, és egyébként sincs semmi más, amibe jelenleg kapaszkodhatnék.

– Te tudod… – folytatta. – De apámnak is van vele üzleti kapcsolata, és ő azt mondja, nagyon korrekt és becsületes ember, viszont olyan hideg, hogy megfagy körülötte a világ.

– Az nem biztos, hogy baj. Engem is Jégkirálynőnek gúnyoltak a hátam mögött az egyetemen, csak mert nem az volt az első, hogy bulizzak és fiúzzak. Engem az érdekel inkább, hogy szakmailag milyen.

– Hát, ha te Jégkirálynő voltál, akkor ő maga a Fagykirály. Semmi érzelem nem olvasható le az arcáról. Egyszer egy jótékonysági rendezvényen találkoztam vele, elég jóképű és vonzó, de valami akkor sem stimmel vele. Ijesztő. Apám szerint ugyanakkor szakmailag ő a legjobb.

– Akkor jó. Én is ezt hallottam róla, ezért is adtam be oda az önéletrajzom. Mellesleg tanulni akarok, és azt kitől, ha nem a legjobbtól? Egyébként finom volt az ebéd, köszönöm szépen, de ha most nem bánod, inkább mégis lepihenek egy kicsit. Hétfőn nehéz napom lesz, az elmondottak alapján.

– Rendben. Pihenj csak… Amy, sajnálom, amit Tony tett. Ha akarsz róla beszélni, én itt vagyok – tette hozzá.

– Majd, ha készen állok, te leszel az első, akinek elmondom. Oké?

Nem szerettem szemtől szemben ülve beszélni erről. Ha úgy meséltem, az emberek feszengeni kezdtek, aztán általában szánakoztak. A legrosszabb, amikor vigasztalni akartak, és ölelgettek. Igen, történt velem valami szörnyű. De ettől nem lettem gyenge, szerencsétlen vagy fogyatékos. De értem, miért rémes szembenézni ezzel másoknak – mert az ő világukban, az ő ismerőseikkel, egy hozzájuk hasonlóval ilyen nem történhet. Aztán betolom a valóságot az arcukba, és a legtöbben ezzel nem tudnak mit kezdeni. Úgyhogy meghagyom a szabadságukat, hogy nem muszáj rám nézniük, velem szemben ülniük. Legalábbis ezzel a kifogással bújtam ki a félelmem és a szégyenkezésem alól.

– Nincs ez jól, Amy. Te egy nagyon helyes, csinos és okos lány vagy, nem zárkózhatsz be e miatt a szemétláda miatt.

– Ne aggódj miattam, tényleg jól vagyok, csak most kicsit elfáradtam – nyújtóztam egyet.

– Hát persze – mondta, és láttam rajta, hogy nem hisz nekem. – De ne felejtsd el, én vagyok a legjobb barátnőd, és ismerlek, mint a rossz pénzt – pillantott rám aggodalmasan.

Amikor végre magamra maradtam a szobámban, persze nem volt kedvem aludni, igaz, ahhoz sem, hogy Cat tovább faggasson vagy sajnálkozzon. Előszedtem a laptopomat, és rákerestem erre a híres Fagykirályra. Rengeteg cikket találtam róla, de először a képeket kezdtem el nézegetni. Egy fiatal, az internet szerint huszonnyolc éves, mélybarna szemű, rövid, barna hajú, kisfiús arcú férfi képét bámultam percekig. Ő lenne a Fagykirály? – töprengtem. A szemeiből sugárzik a magabiztosság és az erő. Bármelyik nő belehabarodna egy pillanat alatt. Igaza volt Catnek, jóképű. Talán túlságosan is az. Ugyanakkor volt benne valami, ami nem hagyott nyugodni. Egyetlen fényképen sem mosolygott. Az arca mindig érzelemmentes, merev volt. Szigorú. A pillantása pedig zord, és tele ürességgel, közönnyel. Megborzongtam. A Johnson Globalt sokat tanulmányoztam, de őt még sosem láttam. Nem a személyére, hanem a vállalatára koncentráltam. Tetszett a vállalati szemléletük, a politikájuk. A tevékenységük, a beruházásaik sokrétűek, nyilván nagyon sokat lehet itt tanulni. Becsuktam a laptopom, és hanyatt fordultam az ágyon. Matthew Johnson… hmm… vajon mi gondja lehet egy olyan pasinak, akinek nem csak a pénztárcája vonzó?

Most először, ahogy lehunytam a szemem, nem Tonyval álmodtam. Matthew Johnson volt az, akit magam előtt láttam. Egy titokzatos férfi… egy arc, egy csábító barna szempár… egy fagyos tekintet, ami a lelkemig hatolt…

MATT

Az emlékek csapdájában

„A végzet kísért egy életen át, miatta virrasztom át az éjszakát.
Jelenléte az életem örök része, mégsincs se szaga, se színe, se íze.”

A szobám csendes magányában ültem, és mint minden hétvégén, most is dolgoztam. Így ment ez már jó pár éve. Se éjszakám, se nappalom, csak a munka és a munka. Tanácstalanul nézegettem az egyik dokumentumot, valahogy sehogy se állt össze a kép. A rosszseb enné meg! Fáradt és kimerült voltam. Kikészített, hogy mindent magamnak kellett csinálnom. Morcos voltam, mert nem boldogultam a felhalmozódott feladataimmal. Nem igaz, hogy nem találok már egy normális asszisztenst. Mindegyik fél perc alatt felidegesít. Az istenit! Miért hiszi azt minden jelentkező, hogy jobb nálam? Okoskodó idióták.

A szemem az íróasztalom sarkára tévedt, ahol egy régi családi fénykép állt. Igazából gyűlöltem ezt a fotót, mert arra emlékeztetett, amit elveszítettem. Olyan nyolcéves lehettem rajta, ahogy az ikertestvérem, Martin is, a húgom, Laurie pedig három. Felvettem a kezembe, és hosszan néztem a fotót. Bárcsak visszaforgathatnám az idő kerekét!

Az apám gondtalanul mosolygott, ahogy magához ölelt bennünket. Az anyám, mint mindig, ezen a képen is gyönyörű volt, de elhúzódva állt tőlünk, rideg arccal. Beleborzongtam, és a szívem elszorult, ha belegondoltam, mennyi minden más lehetett volna, ha Martin és az apám még élne. A haláluk után én is nagyon megváltoztam, teljesen bezárkóztam. Nem tudtam elfogadni, hogy a sors ilyen rövid életet szánt nekik. Miért nem szabadíthatom meg a képzeletem a múlt és jövő terheitől? Mindent uralok, kivéve ezt. Nincs hatalmam felette. Csak a jelen az enyém. A jelen lett a létem egyetlen realitása, amelyet formálni tudtam, de én csak beletemetkeztem a munkába, erre tettem fel az egész életem, és ez meg is hozta ugyan a gyümölcsét, hiszen sikeres lettem. Világszerte elterjedt cégbirodalmat teremtettem, még sincs semmim és senkim. A családi élet a drámák színtere, mert közös sorsot kell viselnünk, ha akarjuk, ha nem.

Az anyám azóta is élte a gondtalan életét, boldogabbnak látszott, mint valaha. Nem tudom elképzelni, hogy valaki, aki elveszíti a családját, hogy a fenébe képes ennyire érzéketlen módon, másokkal nem törődve újrakezdeni… Egyszer sem láttam sírni vagy elkeseredni a történtek miatt. Szerintem még örült is, hogy megszabadult az apámtól, a húgommal és velem pedig sem előtte, sem utána nem törődött. Laurie-t is megviselték a történtek, Martin halála után engem okolt mindenért. Úgy tett, mintha az én hibám lett volna az egész. Valakit hibáztatnia kellett, és nem segített a helyzet megoldásában, hogy tudtam, igaza van. Én tehetek mindenről. Laurie elkezdett önpusztító életet élni, drogozott, pasizott, és teljesen elzüllött. Nem volt mellette senki, tőlem pedig nem fogadott el segítséget. Én egy darabig igyekeztem a háttérből vigyázni rá, megfékezni őt, ám idővel kicsúsztak a kezemből a dolgok. Egy csúnya vitát követően a húgom New Yorkba költözött, hogy minél messzebb legyen tőlem, ahogy fogalmazott. Nem akarta, hogy beleszóljak a dolgaiba, és ellenőrizzem őt, pedig én csak óvni akartam.

Laurie hasonlított leginkább az apámra, a szőke hajával és a kék szemével, a lázadó habitusával viszont inkább az anyámra emlékeztetett. A családomból csak ő maradt nekem. Az élet fintora, hogy a velünk történtek hatására őt is elveszítettem. Gyűlölt engem. Elfogadtam, hogy számomra az élet nem tartogat szeretetet, boldogságot.

Fogtam a képet, és a fiókom legmélyére süllyesztettem. Látni sem akarom. A fényképek nyújtotta biztonságérzet hamis. A képek nem elhalványulnak, ugyanúgy megörökítik a pillanatot, mint az emlékezetünk. A gond az volt, hogy én nem akartam többé emlékezni, de felejteni sem, mert amit tettem, azzal, ha akartam, ha nem, örökre együtt kellett élnem.

A gondolataimat a telefonom csörgése szakította félbe. A kijelzőn az egyetlen ember nevét láttam, aki sosem hagyott cserben. A legjobb barátom, Alex volt az.

– Helló, haver, mi újság veled? Nagyon csendben vagy mostanában… – jópofáskodott.

– Sok volt a munka. Még nem találtam meg az új személyi asszisztenst. Mióta az előző olyan nyilvános hisztivel távozott, azóta dupla műszakot nyomok. – Ezen jóízűen elnevette magát. Szinte láttam a kárörvendő képét.

– Nem kellene olyan kiállhatatlannak lenned, túl türelmetlen vagy. Még esélyt sem adsz nekik… Nem akadt köztük egy sem, aki két-három hétnél hosszabb ideig maradt volna. Nem gondolod, hogy ebben te is hibás vagy? – piszkálódott.

– Ez egy munkahely, Alex, és úgy gondolom, nincsenek nagy elvárásaim, az pedig, ha valaki a munkaszerződésben előírt feladatait nem tudja ellátni, nem az én hibám. – Persze, még én vagyok a hibás.

– Te is tudod, hogy nem ez itt a legnagyobb probléma, hanem te. Te és a stílusod. Megpróbálhatnál kicsit rugalmasabb, simulékonyabb lenni. Tudod, ezek emberi tulajdonságok… Az alkalmazottak rosszul viselik, ha csak tárgyként, eszközként tekintesz rájuk – oktatott ki.

Mi a faszt szórakozik ez velem? Ilyen vagyok és kész! Nem engem kell, hogy szeressenek. Leszarom mások érzékeny lelkivilágát.

– Ne akard megmondani, hogy bánjak a beosztottaimmal – háborodtam fel.

– Matt, ha egy asszisztens be tud tanulni, és hosszabb ideig marad, mint két hét, akkor meglátod, az mennyit lendít majd a te munkádon is. Vegyél erőt magadon, fújd ki a levegőt, és tegyél kísérletet a következővel! Senki sem tökéletes, még te sem. Ezt ne felejtsd el! – prédikált.

– Remek. Azért hívtál, hogy ezt elmondd? – csattantam fel. Utálom, mikor kioktatnak. Mint valami pap. Hirdeti az igét! Jó vicc. Ő meg a szentéletűek két külön fogalom. Megérezhette, hogy szakad a cérna, mert témát váltott.

– Nem, igazából meg akartam kérdezni, hogy van-e kedved egy kis kikapcsolódáshoz.

A kikapcsolódás fogalma egészen mást jelent neki, mint nekem.

– Alex, én a te szórakozásaidban nem óhajtok részt venni.

– Most nem a csajokra gondoltam – mentegetőzött. – Elmehetnénk sziklát mászni, már régen voltunk, és hiányzik. Mit szólsz?

Végre valami értelmes.

– Rendben, úgysem megy most a munka – löktem egyet az előttem heverő papírhalmon. – Jól fog esni a figyelemelterelés. Egy óra múlva ott vagyok nálad – egyeztem bele.

Alexet a középiskola évei alatt a sziklamászásnak köszönhetően ismertem meg. Később ugyanarra az egyetemre jártunk, de más szakra. Sosem találkoztunk volna, ha nincs a közös hobbi, a mászás. Az évek során végigasszisztálta a családi tragédiánkat, és mindig ott volt, mikor szükség volt rá. Igazából nem volt senki másom, csak ő. Mai napig hálás vagyok azért, hogy mellettem maradt, és nem fordított nekem hátat. Ő még abból az időből ismert engem, amikor tudtam nevetni, és akkor sem hagyott magamra, mikor már nem. Igazából az ő vidámsága volt az egyetlen, ami néha kirángatott engem ebből a pokolból, amelybe temettem magam. Mellette elfelejtettem néha a nyomasztó gondokat, egy-egy pillanatra tudtam önfeledten nevetni. A bohókás felszín alatt pedig egy érző szívű, sebezhető férfi állt. Bár ezt nem tudták róla túl sokan. Azon kevesek közé tartoztam, akik ismerték a valódi arcát. Nem volt mindig ilyen csapodár és nőfaló. Egy nagy csalódást követően vált ilyenné. Csúnyán megégette magát, és teljesen padlóra került. Többé nem tudott egyetlen nőben sem bízni, és azóta – az őt ért sérelem miatt – minden nőn bosszút állt, aki az útjába tévedt. Azt gondolja, hogy a csajokat kizárólag a bankszámlája érdekli, esélyt sem ad nekik, és még ő dirigál nekem a felejtésről meg az újrakezdésről… Bagoly mondja verébnek…

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu