Rose Woods

Álomvilág

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-615-5408-28-1

MOBI ISBN 978-615-5408-29-8

Írta: Rose Woods

Berkesné Zombor Anikó

2010.

Borítót készítette: Posta Brigitta

Tördelte: Markó Richárd

Korrektor: Alapi Judit

© Rose Woods, 2016

TARTALOM

Bevezető

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Utószó

Mottó:

"Ha Isten egy pillanatra elfelejtené, hogy én csak egy rongybábu vagyok, és még egy kis élettel ajándékozna meg, azt maximálisan kihasználnám.

Talán nem mondanék ki mindent, amit gondolok, de meggondolnám azt, amit kimondok.

Értéket tulajdonítanék a dolgoknak, nem azért, amit érnek, hanem azért, amit jelentenek. Keveset aludnék, többet álmodnék, hiszen minden becsukott szemmel töltött perccel hatvan másodperc fényt veszítünk.

Akkor járnék, amikor mások megállnak, és akkor ébrednék, amikor mások alszanak.”

Gabriel García Márquez

Bevezető

Kitaláció

Nem tetszett a világ, amelyben éltem, tehát álmodtam magamnak egy sokkal vonzóbbat. De ez az álom lassan már kevés volt. A valóságot akartam. Akartam, hogy az álom legyen a valóság. Mert mit érek vele, ha egy álomvilágban élek, miközben a valóságos életem semmivé válik körülöttem?

Halálra voltam ítélve. Születésemtől fogva. Mégis, ki nincs? Mindenki halálra ítéltetik, amint a világra jön. Csak van, akiért hamarabb érkezik az örök sötétség.

És én ezek közé tartozom.

Ennyi járt nekem. Nem több.

Ki kell hoznom a maximumot abból, ami még hátravan. Nem pazarolhatom tovább az időmet holmi álmodozásra. Úgyis a valóság számít, nem az álmok. A valóság lassan megszűnik. Álmodni pedig ott lesz a végtelen…

Első fejezet

Idill — Kis hibákkal

Összeszedtem mindent, ami a vacsorához kellett. Kapkodva dobáltam őket a kosárba, csakhogy minél hamarabb végezzek. Azután még egyszer megálltam és körbenéztem az aprócska boltban.

Tuti elfelejtettem valamit.

Biztos voltam benne, hogy átsiklottam valami lényeges dolog felett, de nem akartam a feltétlenül szükségesnél több időt eltölteni a vásárlással. Így is órákba fog telni, mire elkészítem a vacsorát, és még tanulnom is kell. Az érettségi itt van a nyakamon, a főiskolai felvételiről nem is beszélve. Éppen elég ciki húsz évesen érettségizni, már csak az kellene, hogy meg is bukjak. Még a végén az unokabátyám fog tanítani. Nemsokára megszerzi a tanári diplomát, a városi középiskola pedig tárt karokkal várja. Ha nem igyekszem, tanár úrnak kell szólítanom.

Ellenállhatatlanul kitört belőlem a nevetés az abszurd gondolatra: Marcus, mint tanár bácsi.

— Milyen jókedved van — mosolygott rám a kisbolt idős tulajdonosa. — Mint mindig.

— Ez erős túlzás, Chandler úr — mosolyogtam vissza rá.

— Ugyan már, Theresa! Hiszen még soha nem láttalak szomorúnak.
Még akkor sem…

Nem folytatta. Nem is kellett. Tudtam, hogy az anyám halála utáni napokra gondol, amikor visszaköltöztünk apa szülővárosába. Láttam rajta, mennyire zavarba jött, amiért szóba hozta azokat a nehéz időket. Pedig már két éve. Nem mintha most kevésbé fájna az édesanyám elvesztése, de már nem esik olyan nehezemre, visszagondolni rá. Bár úgy tűnik, eddig is jobban titkoltam a bánatomat, mint gondoltam. Az öregúr szerint legalábbis.

— Ne haragudj! — szabadkozott. — Csak fecsegek itt össze-vissza.

— Semmi baj, Chandler úr — igyekeztem megnyugtatni. Komolyan aggódtam szegény ember miatt, lényegesen jobban szégyellte magát a tapintatlanságáért, mint amennyire kellett volna. Hirtelen ötlettől vezérelve, megpróbáltam elterelni a gondolatait: — Maga szerint ezúttal mit felejtek el?

Sikerült. Ismét széles mosoly terült el az arcán, amint számba vette a kosaram tartalmát.

— Lássuk csak! Mit akarsz főzni?

— Sült csirkére gondoltam — vontam meg a vállamat. — Nem valami fantáziadús, de hamar elő tudom készíteni, és utána már nem sok gondom van vele. Köretként pedig salátát készítek mellé. Apa úgysem szereti a flancos kajákat.

Vagy legalábbis örül, hogy bármi ehetőt kap vacsorára — tettem hozzá gondolatban. — Legalább már akad egy-két étel, amit el tudok készíteni nagyobb problémák nélkül.

— Desszertnek pedig gyümölcs és sajt. Ja, és vettem egy üveggel a kedvenc borából.

Chandler úr figyelmesen hallgatott, közben a kosárban lapuló hozzávalókat szemrevételezte. Mire végeztem, már majd kipukkadt a nevetéstől. A gyanúm beigazolódni látszott. Tényleg elfelejthettem valamit — mint mindig.

— A főzés nem az én asztalom — kezdte, és láttam, hogy csak komoly erőfeszítések árán tudja megőrizni a komolyságát. — De azt biztosan tudom, hogy a sült csirkéhez szükséged lesz csirkére.

Leforrázva néztem az összeválogatott dolgokra. Sajt, bor, gyümölcs, zöldségek, minden ott volt. De a csirke tényleg hiányzott.

— Ennyire idétlen nem lehetek — morogtam, miközben visszakullogtam a hűtőpulthoz. A szórakozottságom általában nem ismert határokat, de ez már számomra is félelmetes volt. Egyáltalán nem sértődtem meg, mikor az ajtón kilépve megütötte a fülemet Chandler úr kuncogása.

A városban jobb szerettem biciklivel járni. Az én figyelmemmel autóba ülni ön-, és közveszélyes vállalkozás. A kocsit egyébként is leginkább apám használta. De emiatt soha nem volt gondom. Bár néhol elég meredek volt az út. Már ahol egyáltalán volt út.

Pinewood szöges ellentéte volt annak a kis afrikai falunak, ahol gyerekkoromban laktunk. A szüleim ott dolgoztak orvosként, egészen addig, míg anya beteg nem lett. Szerettem Afrikában élni. De most már mindig anyám, illetve az ő hiánya fog róla eszembe jutni. Pinewoodban könnyebb volt ezt elviselni. Afrika és vele az édesanyám egy másik világhoz tartoztak. Nem ehhez, amiben most éltünk. Itt csak ketten voltunk apával. Legtöbbször legalábbis. Marcus olyan ritkán volt otthon.

Egy évvel azután, hogy visszaköltöztünk Pinewoodba, apa bátyja és a felesége meghaltak autóbalesetben. Marcus, a fiuk, akkor már főiskolára járt. Én még mindig jobban jártam, mint ő. Nekem legalább az apám élt. Neki azonban rajtunk kívül senkije sem maradt.

Ezután már Marcusnak is a mi házunk lett az otthona. Már amikor nem a kollégiumban volt. Ez immár így volt természetes, egy család lettünk mindannyian.

Jó volt Pinewoodban lenni. Itt minden maga volt a nyugalom, még ha a klíma jóval hűvösebbnek bizonyult is, mint amihez hozzászoktam. A kristálytiszta hegyi levegő könnyen feledtette a tüdőt próbáló emelkedőket. Az óriási fenyőfák és a nem is olyan távoli, havas hegycsúcsok alkotta tájkép lenyűgöző ellentétben állt az afrikai panorámával. Már ami még rémlett belőle.

Mintha évtizedek választottak volna el attól az élettől.

A gondolataimba mélyedve tekertem. Szerencsére — leginkább az én szerencsémre —, a kis hegyi városkában nem volt túl nagy forgalom. Azért mégis sikerült pár türelmetlen dudaszót kiharcolnom, míg hazaértem.

Miután ledobáltam magamról a sapkát, sálat, kabátot, jobbnak láttam elkezdeni a vacsorához való készülődést. Igaz volt még időm, de tapasztalatból tudtam, ha nem kezdek hozzá azonnal, a csirke egész biztos a hűtőben marad — nyersen. Volt már rá példa. A másik véglet, ha
a sütőben szenesedik el. Erre is volt már példa. Jobban belegondolva, igazán ritkaságszámba ment, ha megúsztam a vacsorakészítést kisebbfajta katasztrófák nélkül.

Azért vakmerően betoltam a szárnyast a sütőbe, és lesz, ami lesz alapon beállítottam a konyhai időzítőt. Talán meghallom, mikor jelez.

Felmentem a szobámba, és leültem a számítógép mellé. Az volt a szándékom, hogy tanulok. De a gondolataim minduntalan elkalandoztak.

Szabadidőmben történeteket írtam. A nem szabadban is. A gondot leginkább ez utóbbi okozta. A fejemben minduntalan nevek, jellemvonások, kitalált életek keringtek. Mint most is. Csak egyetlen gondolatot akartam lejegyezni, mielőtt még elfelejteném. Bekapcsoltam a gépet, és szaporán írni kezdtem. A következő, amire figyelmes lettem a csengő volt. Lélekszakadva rohantam ajtót nyitni. De nem állt előtte senki. Kellett néhány perc, mire felfogtam, hogy a konyhából jött a hang. Nem akartam elhinni, hogy ennyi idő eltelt, mióta felmentem tanulni. Gyanakodva néztem a faliórára. Már majdnem hat óra volt, és én még ki sem nyitottam a könyveimet.

— Hosszú éjszakám lesz — sóhajtottam fel.

Éppen csak a saláta elkészítésére maradt időm, és már láttam is az ablakból a kocsifelhajtóra kanyarodni apa autóját. Ami azonban meglepett, hogy egy másik autó is megállt a ház előtt.

Ki lehet az? — töprengtem, de nem jutott eszembe senki sem, aki látogatóba jöhetne hozzánk, pláne nem ilyen későn.

Várakozóan pillantottam időnként a konyhaajtó felé, miközben még mindig a salátát kevergettem. A bejárat felől halk beszélgetést hallottam. Apám hangját rögtön megismertem, de a másik férfihang teljesen idegen volt, ráadásul hiába füleltem, nem tudtam kivenni, miről folyik az eszmecsere.

— Hát itt vagy — jelent meg hirtelen apa az ajtónyílásban. Annyira figyeltem, mégis meglepődtem, mikor megszólított. A kanál megremegett a kezemben. Kis híján kikutyultam a zöldségeket. Bosszúsan néztem rá.

— Nem akartalak megijeszteni — szabadkozott azonnal. — Csak be szeretnék neked mutatni valakit.

Engedelmesen követtem a nappaliba. A szoba közepén, az ajtónak háttal, magas férfi állt. Tartása, és ősz szálaktól mentes rövid barna haja, azonnal nyilvánvalóvá tette, hogy nem apa korosztályába tartozik.
Ettől csak még rejtélyesebbé vált. Ugyanis arra tippeltem, a látogató az ő egyik régen látott egyetemi évfolyamtársa, akikről olyan sokat mesélt. Ezek szerint az elmélet nem állta meg a helyét.

Az idegen hallhatta, hogy jövünk, mert felénk fordult. Nem tévedtem, valóban nagyon fiatal volt. Alig lehetett néhány évvel idősebb Marcusnál. A csokoládé színére emlékeztető barna szeme jókedvűen csillogott, és olyan érzésem támadt, mikor belenéztem, mintha már láttam volna valahol ezt a szempárt. Gazdája csinos arcáról lerítt a kíváncsiság.

— Biztosan nem emlékeztek már egymásra — kezdte apám —, hiszen még egészen kicsik voltatok, mikor találkoztatok. Legalábbis te, Theresa.

— Szervusz, Tessa — szólalt meg az idegen. A hangja ugyanolyan meleg volt, mint a szeme. A becenevemen szólított, amit az apám csak nagyon ritkán tett, tehát tőle nem igazán hallhatta. Ezt valóban máshonnét tudta. Ezek szerint, lépéselőnyben volt. Én még mindig nem sejtettem, ki is ő. Segélykérően néztem apára.

— Ő Martin Hill — válaszolta apa megértve a néma kérdést. — A családjával sokszor jártak nálunk Afrikában. Az édesapja szintén orvos. És most már ő is — fordul ismét mosolyogva a vendége felé.

Halványan derengett valami. Ezért volt hát az az érzésem, hogy ismerős a pillantása. Egy ilyen tekintetet nem egykönnyen felejt el az ember.

— Martin velem fog dolgozni egy ideig — közölte apa olyan sugárzó arccal, mintha most közölték volna vele, hogy megütötte a lottófőnyereményt, majd minden átmenet nélkül ismét a látogatónkhoz kezdett beszélni: — Ugye itt maradsz vacsorára? Marcus nemsokára hazaér. Biztosan szeretnél vele is találkozni. Emlékszel még rá? Sokat játszottatok együtt.

Hát persze, hiszen Marcus minden nyáron nálunk lakott gyakorlatilag. Azután eljutott a tudatomig az elhangzottak első fele is.

— Marcus hazajön ma este? — Apám rosszalló arckifejezése láttán azonnal rájöttem, hogy erről tudnom kellett volna.

— Theresa! Hiszen tegnap este telefonált. Azt mondta, meglepetése van a számunkra.

— Huh! Hát ez most kimaradt az életemből — nyögtem ki zavartan.

A nyavalyás szórakozottságom. Annak természetesen örültem, hogy végre láthatom az unokabátyámat, de a vacsora mennyisége nagyon aggasztott. Így máris kettővel többen voltunk, mint ahány személyre főztem. Talán, ha én nem eszem semmit…

— Jobb lesz, ha megyek — kezdett szabadkozni Martin. Félreérthette a kétségbeesésemet?

— Szó sem lehet róla — tiltakozott apa azonnal. — Egyébként sincs mit enned otthon.

— Otthon? — úgy éreztem, megint lekéstem néhány információt.

— Kibéreltem a szomszéd házat, édesapád segítségével. Ha jól tudom, a holmim már ott is van. — Olyan türelmesen magyarázott, mintha egy gyerekkel beszélt volna. Vagy egy gyengeelméjűvel.

— Megvárjuk Marcust, vagy hozzáláttok a vacsorához? — próbáltam kérdezni valami értelmeset is, hogy javítsam valamelyest a magamról mutatott képet — már amennyire ez lehetséges —, ugyanakkor legalább a méltóságom maradékát visszaszerezzem.

— Jobb lesz, ha elkezdjük nélküle — válaszolt apa. — Nem tudta megmondani, pontosan mikor jön.

Megkönnyebbülten lélegeztem fel, mikor kivettem a csirkét a sütőből, és úgy ítéltem meg, kivételesen jól sikerült. Szerencsére, magamon kívül semmit nem égettem le ma este. Még…

— Valami baj van, Theresa? — mutatott apa a tányéromra, amire szinte semmit sem szedtem.

— Dehogy, csak nassoltam délután — füllentettem gyorsan —, most pedig már nincs étvágyam.

Úgy láttam, beérte a magyarázattal. Amikor azonban belenéztem Martin csillogó, barna szemébe, nyilvánvalóvá vált, hogy ő pontosan tudja, miért nem eszek többet. És az ő tányérján is alig volt több pár falatnál. Még jó, hogy apa nem vette azt is észre. Bár, amilyen borzalmas szakács vagyok, talán azt hitte volna, nem ízlik neki az étel. Semmiképp nem lepődött volna meg.

A pulthoz mentem, hogy felvágjam a sajtot, és előkészítsem a gyümölcsöt. Apáék beszélgettek, de egy kukkot sem értettem belőle. Röpködtek a latin szavak. Mivel úgysem tudtam, miről van szó, és nyilvánvaló volt, hogy észre sem veszik a jelenlétemet, a gondolataim szokás szerint hamar elkalandoztak. A kezeim szinte maguktól mozogtak tovább, de az eszem teljesen máshol járt. Meg is lett az eredménye. Kis híján halálra rémültem, mikor Martin megszólalt közvetlenül mögöttem.

— Segítsek?

A kés megremegett a kezemben, és csúnyán belevágtam az ujjamba. Ahhoz képest, milyen jelentéktelen volt a seb, meglepően fájt. Automatikusan szorítottam rá egy papírtörlőt.

— Sajnálom — olyan rémült arcot vágott, amitől azonnal elnevettem magam.

— Semmiség — igyekeztem megnyugtatni.

— Hadd nézzem! — nyúlt a csuklóm után.

— Ugye nem gondolod, hogy orvosi ellátásra szorulok? — nevettem, és megpróbáltam elhúzni a karom, de nem engedte.

— Hagyd, hogy megnézzem!

Egyszerűbb volt engedelmeskedni. A kis vágás szinte nem is látszott. Már alig vérzett.

— Hiszen szóltam, hogy nem nagy ügy — tiltakoztam megint.

Furcsa érzés fogott el. Olyan, mint mikor a szemébe néztem, és ismerősnek tűnt a pillantása. Az érintése, a mód, ahogy a kezében tartotta a kezem, a bőréből áradó melegség, furcsa, meghitt érzést keltett benne. Mintha valamikor ezt már átéltem volna. Természetes volt és meghitt.

— Látom, elég gyakran előfordulnak veled ilyen balesetek. Pedig már azt hittem, én vagyok az oka.

Nehezemre esett elszakadni az arcától. De mivel nem értettem, miről beszél, inkább követtem a tekintetét, ahogy jelentőségteljesen a kezemet nézte. Egyből világossá vált, mire céloz. A bőrömet mindenfelé hegek, vágások és égések nyomai tarkították. Régebbiek és frissebbek egyaránt.

— Kicsit ügyetlen vagyok — vontam vállat. — Mondtam, hogy ne is törődj vele. Hozzászoktam.

— Mondd csak, valóban elkerülhetetlen, hogy te főzz? Úgy értem, elég veszélyes a számodra, amint látom. Biztos vagy benne, hogy szükség van rá?

Egy pillanatig megütközve meredtem rá, nem tudtam eldönteni, komolyan beszél vagy csak a bolondját járatja velem.

— Nagyon vicces — fintorogtam, mikor széles mosolyra húzódott az a tökéletes vonalú szája. A kezem is megpróbáltam kivonni a szorításából, de nem engedte. Zavaromban úgy éreztem, magyarázkodnom kell. — Nem arról van szó, hogy született kétbalkezes vagyok, csak gyakran elkalandoznak a gondolataim, és már kész is a baj. Egyébként ne felejtsd el, hogy állandó orvosi felügyelet alatt állok. Semmi probléma nem történhet. Apropó. Hol van az apám?

Most vettem csak észre, hogy kettesben maradtunk.

— Te tényleg elképesztő vagy — nevetett Martin. — Már legalább tíz perce kiment, mert megérkezett az unokabátyád. Észre sem vetted?

— Marcus itthon van?

Az ajtó felé indultam, de Martin visszatartott.

— Várj! Úgy tűnik, nem egyedül jött. Talán jobb lenne, ha először apád beszélne vele.

— Ezt hogy érted? — nem voltam benne biztos, nem ugrat-e megint. De mégis mit akar az jelenteni, hogy nem egyedül jött?

— Nagyon remélem, hogy nem hozott magával vendéget — bámultam beletörődően a vacsora maradékát. Az nem létezik, hogy még két embernek elég legyen. Ki a csudát hozhatott Marcus magával?

— Nem hiszem, hogy enni akarnak majd — jegyezte meg kétségbeesett tekintetem látva, majd a pulton álló üveg felé intett. — Inkább kinyitom a bort — Szerintem, szükség lesz rá.

Még mindig nem értettem, miről beszél, de azért bólintottam. Azután belépett az ajtón az unokabátyám, egy lányt vezetve maga után, a nyomukban pedig apa, aki olyan savanyú képet vágott, amitől egy pillanatra megrémültem. Azután megláttam a Marcus karján érkező lány gömbölyödő pocakját, és mindjárt a helyére került minden. Minden kétséget kizáróan állapotos volt.

Marcus túláradóan jókedvű volt, mint mindig. Egy pillanatra meghökkent, mikor meglátta, hogy nem vagyok egyedül, de utána kacagva ölelt magához.

— Szia, Tessa! — majd közelebb húzta a félszegen álldogáló lányt. — Ő itt Harmony, a feleségem.

— Hogy kid? — Nem tehettem róla, a kérdés egyszerűen csak kicsúszott a számon. Mire azonban kimondtam, már legszívesebben vissza is szívtam volna.

— A feleségem — válaszolta mosolyogva. Nem sértődött meg, amiért úgy megdöbbentem. Nyilván ő is rájött, mennyire sokkoló ez a bejelentés, és milyen hirtelen jött. Már csak attól tartottam, lesz több meglepetés is. Mármint a házasságuk hírén és Harmony várandósságán kívül.

Ránéztem a fiatal lányra. Szemmel láthatóan iszonyatos zavarban volt.
Nem irigyeltem. Ez nem a legideálisabb bemutatkozás. Próbáltam rendezni az arcvonásaimat és a gondolataimat is. A szemem sarkából láttam, hogy Martin kitölti a bort egy pohárba, és apa felé nyújtja, aki azonnal elvette, és egy hajtásra meg is itta.

— Éhesek vagytok? — nyögtem ki az első értelmes mondatot, ami eszembe jutott.

— Naná — vigyorgott az unokabátyám. — Hiszen ismersz.

Hogy a csudában tud ilyen vidám, és fesztelen lenni, miközben egy vadidegen lánnyal, és egy ilyen hírrel, illetve két ilyen hírrel állít be? Teljesen elment az esze?

— Csak nem megint főztél? — Még arra is futotta a lélekjelenlétéből, hogy szemtelenkedjen. A konyhában nyújtott teljesítményemmel ő is tökéletesen tisztában volt.

— Van egy olyan enyhe gyanúm, hogy most nem a főzőtudományom miatt kellene aggódnod — válaszoltam halkan. Martin jelentőségteljesen köszörülte mellettem a torkát. Vagy arra akart figyelmeztetni, hogy nem kellene most Marcust piszkálnom, vagy csak a feltörni készülő nevetését próbálta leplezni.

— Üljetek le! — szólalt meg végre apa is, és egyáltalán nem volt kedves a hangja. Inkább parancsnak hangzott, mint invitálásnak. További kommentár nélkül nyújtotta a poharát ismét Martin felé, aki megint teletöltötte. Még jó, hogy a bort nem felejtettem a boltban.

Harmony gondolkodás nélkül engedelmeskedett a felszólításnak. Leült az asztal mellé, és a vacsora maradékát kezdte szemrevételezni. Vittem neki egy tiszta tányért. Nem aggódtam tovább amiatt, hogy elegendő mennyiséget főztem-e. Most már nem is volt lényeges.

Még fél füllel hallottam, hogy Marcus Martinnal kezd beszélgetni. A közvetlen hangvételből arra következtettem, ő lényegesen jobban emlékszik rá, mint én.

Apa is az asztalhoz sétált, és leült. Borzasztóan feszült volt. Harmony aggódva nézett rá. Biztatóan rámosolyogtam szegény lányra. El tudtam képzelni, milyen kellemetlenül érezi magát. Vadidegenek voltunk a számára, és a megismerkedés nem sikerült éppen túl rózsásan. Nagyon haragudtam Marcusra, amiért ilyen helyzetbe hozott mindenkit.

— Marcus! Ülj le! — szólt ismét apa. De az unokatestvérem egyáltalán nem úgy nézett ki, mintha hasonlóan rosszul érezte volna magát, mint a felesége vagy én. Azért engedelmesen az asztalhoz ballagott, és Harmony mellé telepedett.

— Köszönöm a vacsorát — szólalt meg Martin, és az ajtó felé indult.

— Kikísérlek — iramodtam utána. Cseppet sem szégyelltem magam, amiért kimentettem magam a kellemetlen helyzetből. Nem volt rám szükség a dolgok tisztázásához, és amúgy sem szívesen lettem volna a közelben, mikor apa leckéztetni kezdi Marcust.

A bejáratnál Martin szó nélkül nyújtotta felém a kabátomat. Mintha tudta volna, mi jár a fejemben.

— Ez furcsa volt — nyögtem, mikor kiléptünk az ajtón. Nem válaszolt, csak nevetett. — Köszönöm.

Magam sem tudtam, mit köszönök meg pontosan, de úgy éreztem, szóvá kell tennem, milyen hálás vagyok azért, ahogyan viselkedett. A közvetlenségéért, amiért, mert úgy viselkedett, mintha a szövetségesem lenne ebben az ostoba helyzetben.

— Mit köszönsz? — nézett rám mosolyogva. Az arca sugárzott a jókedvtől. Egy pillanatra belefeledkeztem a nézésébe.

— Mindent — válaszoltam azután mégis. — Szép kis bemutatót rendeztünk. Ne haragudj!

— Nem kell bocsánatot kérned. Nem volt annyira vészes. És különben, nem is főzöl olyan rosszul, mint ahogy Marcus állítja — tette hozzá kis szünet után.

Felnevettem.

— Egészen biztos vagyok benne, hogy ezt a kijelentésedet még meg fogod bánni.

— Gondolod, annyiszor fogok nálatok vacsorázni, hogy erre alkalmam legyen? — évődött.

— Gondolod, most arra van szükségem, hogy még nagyobb zavarba hozz? — válaszoltam kapásból, mire felnevetett.

— Szenzációs családod van — szólalt meg ismét pár perc hallgatás után.

— Nekem nem ez a jelző jut eszembe róluk leghamarabb.

— Nálunk mindenki olyan, mintha karót nyelt volna.

— Hé! Mi sem rendezünk ám minden este ilyen cirkuszi előadást. Legtöbbször unalmasan telnek el a vacsorák.

— Nem tudom elhinni, hogy a közeledben bármi is unalmas lehet — intett a sebekkel tarkított kezem felé. Gyorsan zsebre dugtam őket. — Inkább állandó vészhelyzetekre kell számítani.

— Be kellene mennem — fordultam a bejárati ajtó felé. — Ki tudja, mi folyik odabenn?

— Találkozunk holnap? — állított meg a kérdése, mikor már a kilincsen volt a kezem.

— Gondolom — vontam meg a vállam. — Elég nagy esély van rá, ha egyszer itt laksz majd a szomszédban.

— Nem így értettem — mosolygott. Naná, hogy nem erre gondolt. — Nincs kedved holnap körbevezetni a városban?

Na, most jön a kellemetlen rész — futott át az agyamon. Magyarázkodhatok.

— Nem lehet. Iskolában leszek — kezdtem bele egy nagy sóhaj után. — Tudod, Afrikában magántanuló voltam. Így volt ésszerűbb, mikor anya megbetegedett. Ő nem akart eljönni Afrikából. Ott akarta tölteni a hátralévő napjait. És utána, mikor hazaköltöztünk, nem fogadták el az igazolást a suliban. Úgyhogy kezdhettem elölről az utolsó két évemet.

Nem válaszolt. Talán ő is leblokkolt, mint mindenki, mikor az anyám szóba került. De az ő arcán nem láttam azt a szánakozást, amit másokén szoktam felfedezni. Csak a teljes figyelmet.

— Nem olyan kellemetlen — kezdtem mégis magyarázkodni. — Legalább nem sokat kell tanulnom. Ez az anyag már úgyis régen a fejemben van.

Kényszerítettem magam, hogy abbahagyjam a szövegelést. Hiszen nem is kérdezett semmit. Még csak nem is reagált az iménti kéretlen információáradatra. Belőlem meg ömlenek a szavak. Megint komplett idiótát csináltam magamból. Mint általában.

— Szóval, majd találkozunk — intettem, és igyekeztem minél hamarabb belül lenni az ajtón. De a válasza még megütötte a fülemet.

— Jól hangzik.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy visszamenjek, és megkérdezzem, hogyan is értette. Inkább az ablakon kukucskáltam utána, amíg el nem tűnt a szomszéd házban.

Apáék még mindig a konyhában beszélgettek. Nem hittem, hogy hiányoznék a drámából, ezért inkább felmentem, és rendbetettem Marcus szobáját. Tartottam tőle, hogy kicsit szűkösen lesznek az egyszemélyes ágyon, de nem volt mit tenni. Tiszta ágyneműt húztam, törölközőt készítettem, és próbáltam minél hamarabb eltűnni a saját szobámban. Még rengeteg házi feladatom volt másnapra. Bele kellett fognom, ha nem akartam éjfélkor is felette ülni.

A tanulás soha nem jelentett gondot, még úgy sem, hogy az eszem rendszerint máshol járt. Sikerült mindig annyi figyelmet kicsiholni magamból, amivel gond nélkül vettem az akadályokat, melyeket az iskola állított elém. De nem aznap. A szemem minduntalan a szomszéd ház kivilágított ablakaira tévedt. Az ablakomból pompás kilátás nyílt rájuk. És mikor éppen nem erre figyeltem, akkor Marcus, és az ő kis bejelentése járt a fejemben.