Nemere István

Halva vagy halva

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-047-3
MOBI ISBN 978-963-453-048-0

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ: ÜTKÖZZ A FALBA!

MÁSODIK RÉSZ: HALÁLOS VERSENYFUTÁS

HARMADIK RÉSZ: ÉLETRE-HALÁLRA

NEGYEDIK RÉSZ: EPILÓGUS

ELSŐ RÉSZ
ÜTKÖZZ A FALBA!

EGY

Május 31. Csütörtök.

A fény éles felvillanása megvakította a madarakat.

A fényből kicsapó tűz leégette a tollukat.

Az iszonyatos dörrenés azonnal megsiketítette őket.

A robbanás lökéshulláma a levegőben messzire vetette a vak, feketére égett kis testeket. Mindegy volt már nekik – az első tizedmásodpercben elpusztultak. Még szálltak a levegőben, de nem a szárnyuk vitte őket. Aztán amikor a földre zuhantak, a külsejük már nem is emlékeztetett madárra. Semmire, ami valaha élt. Kis fekete rögök voltak, hamar elenyészők, egykorvolt életdarabkák.

Velük repültek a fák ágai, amelyeken eddig ültek. Egy útszéli fatörzs is kidőlt. Vastag volt, legalább ötvenéves. Most egy láthatatlan erő törte ketté, sárgásfehér csonkja, mint embercsont, meredt fel. Szilánkosan tört. Az is elpusztult abban a pillanatban. Gyökereinek többé semmi köze sem volt a lombokhoz, amelyek az útszéli ároktól messzire repültek. Ágak tucatjai kapaszkodtak össze, fölöslegesen. Még együtt, de már holtan.

Sűrű fekete füst csapott fel. Roncsok égtek. Felismerhetetlen fémtömeg, egy teherautónyi kráter mellett, több helyen is. Égésszag a levegőben. Égett hús szaga.

Emberhús szaga.

KETTŐ

Május 31. 06 óra 31.

Kirch, Luther utca

Hubert felébredt.

Megszokta már, hogy ilyenkor kell felkelnie. Hat-harminckor. Most egy percet késett? Nézte az órát, nem hitt a szemének, de az utolsó számjegy 1-esről 2-esre váltott a digitális számlapon, ez rögtön lökést adott neki: kipattant az ágyból. Fürdőszoba, első menet, ilyenkor csak amit nagyon kell. Majd reggeli után lesz egy második menet is, borotválkozás, esetleg hajmosás. Egy pillantást vetett a mosdó fölött a tükörbe: tényleg kell hajat mosnia? Most egy pillanatra szembekerült önmagával, nem nagyon szokta magát nézegetni még borotválkozás közben sem, ilyenkor az arca egy megformázandó munkadarab volt, ujjaival tapogatta előbb a szőrt, majd annak egyre simább helyét, alig gondolt rá, hogy ez egy arc, és éppen az ő saját arca. Most is otthagyta a látványt, nem akart ezzel foglalkozni. Kipattant a konyhába, és hanem is túl ügyesen, de begyakorolt mozdulatokkal kapta elő a tojásokat, a sonkát, meg ami kellett. A serpenyőt tegnap reggel nem tudta elmosni, nem maradt rá idő, este a kollégáktól búcsúzott. Most sebesen elmosta, mígnem grafitszürkén csillant a belső oldala. Teflon ez is, már minden teflon, műanyag, villámgyors, egyszer használatos, denagyontiszta, csakönöknekcsakittcsakmost, hiperszuperübernagyszerű, hívjon minket azonnal! És persze, küldje a pénzt, amilyen gyorsan csak tudja.

Igyekezett felülemelkedni a világ tökéletlenségén. „Ez az utolsó napod, Hub!” – mondta benne egy hang, de nem nagyon figyelt rá. Persze tudta, már régen tudta, május vége egyben a szolgálat vége is lesz. Formálisan ma még dolgozik a felügyeleten, május harmincegyedikén tizenhét óra nulla-nulla percig tart a szolgálat, a munkaidő, az élet.

De abban is majdnem biztos lehetett: nem kell bemennie. Ezt már megmondták tegnap is. Elbúcsúztatták a kollégák. Aki a helyére lép, holnap reggel áll munkába. De tudhatják a „cégnél”, hogy ő már csak ilyen: ma délután ötig nem tesz majd mást, csak készenlétben áll. Erre mondták régen, hogy „lelkiismeretes”. Ma vajon ismerik még ezt a szót?

- Olyan a dumám, mintha öreg lennék! – fakadt ki hangosan, önmaga ellen. De rögtön hozzá is tette, már csak belül, hang nélkül: „Negyvenhárom vagyok. Tizennyolc évesen kezdtem az utcán, most körzetfelügyelő vagyok, úgy is mondják, hogy ellenőr, illetve az voltam máig. Huszonöt év, az huszonöt év.”

Nem tudott mit kezdeni magával. Mindenesetre megmosta a haját, megborotválkozott. Máskor ilyenkor már úton van. A lakásbérlet is lejár pár napon belül. A holmijából azt, ami tényleg fontos, elszállíttatta egy raktárba. No, és megvette a repülőjegyet Mauritiusra. Erről odabent is tudnak, tegnap éppen ő maga mesélte el nekik. A pezsgő persze elég olcsó volt, és nem is hűtötték be rendesen… No, mindegy. Ha visszajön Mauritiusról, majd keres valami munkát. „Nem fogok negyvenhárom évesen lábat lógázni. Egy jó biztonsági szakemberre itt, ott, amott is szükség lehet.” Ezt a vidéket is unta már. Ezek a szabályos városok a szabályos lakóikkal. Minden elvágólag, és mindig minden működik, úgy, ahogyan kell. Mások számára álom lehet itt élni, Európa közepén. De neki ez már sok volt a jóból. No, sebaj, gondolta, ma estére ennek is vége szakad.

Délelőtt kilenc óra lett, és az órák mintha mind elromlottak, lelassultak volna. Talán meg is álltak, mert az idő alig akart múlni. Lézengett, próbált olvasni. Odakünn felemelkedett a nap, kezdett meleg lenni. Egy ingben kiült a csöppnyi erkélyre, elnézett a kisváros fölött. Aztán beült a kocsijába. Ami fontos: az iratai, a pénze, a bankkártyája – úgyis nála volt. Egy kis ideig érezte, hogy valami hiányzik, aztán rájött, hogy mi az: a fegyvere.

Tegnap este azt is leadta, ma már ne kelljen ezért külön bemennie a kapitányságra.

Elindult.

HÁROM

Május 31. 09 óra 51 perc.

Neuburg szélén

- Amikor ezt még csak tervezték, én már itt laktam. A környezetvédők sokszor tűntettek ellene, mégis felépült – mondta Fouget és önkéntelenül megnyalta az ajkát. Kiszáradt a szája. Ideges volt.

- Nyugalom – felelte Almon, és Fouget jól tudta: átlátott rajta, tudja, miért beszél ilyesmiről, és miért nedvesíti meg az ajkát. Ideges, hát persze. Egy ilyen lépés előtt? Almon alaposan megnézte magának a társát, pedig ismerte őt, évek óta. Fouget nem éppen magas, se nem délceg, mióta nem találkoztak, jól meg is hízott. Kissé kopaszodik is már, pedig ő sincs még ötven. Mintha valami bajusz-kezdeményt is növesztett volna, csak nem tekintélyesebbnek akar látszani? – futott át Almon fején. Ugyan, hol lehetne tekintélyes Fouget? A felesége előtt, aki már évek óta csalja egy iskolaigazgatóval? A két lánya se figyel rá, és mióta nem dolgozik rendesen, hát lassan láthatatlanná vált. Almon is tartott ettől az utóbbi hónapokban. De ő nem láthatatlan, minden nap alaposan megszemléli magát. Fouget-val ellentétben ő bizony sovány, talán még izmos is, a régi sportolások nyoma megmaradtak. Fél fejjel magasabb az átlagnál, és ha behúzza a hasát, senki nem mondaná, hogy elkényelmesítette a jólét, mert nem is. Amikor azt kérdezte valaki két héttel ezelőtt, hogy szeretne-e sok pénzt keresni, nem kért gondolkodási időt. Kék szemével pillantott most maga elé. Biztos kézzel vezette a kormányt. Kemény a keze, és ha nem elég, van fegyvere is. Hiszen az kell neki. Nekik.

A bejárathoz széles út vezetett. Egy teherautó jött ki éppen, látták a fehérre festett sorompót, ami előbb felemelkedett, nagy, figyelmeztető mutatóujjat imitált, majd visszasüllyedt a helyére, hogy elállja az útjukat. A háttérben több nagy, szabályos épület, ablakok nélkül. Elnagyolt lego-kockák. Mindegyik halványzöldre festve. Csak a porta külön kis épülete más színű, a két sorompóval, az egyik elé belülről sorakoznak, akik kimennének. A másik a befelé menőket állítja le. Mint most őket. Az egyenruhás biztonsági őr fontossága tudatában lépett ki – fekete egyenruha, vakító fehér ing, sötét nyakkendő, bal karján a cég jelzése. A mellén csak egy szó: SECURITY. Fouget elhúzta a száját. Mintha az angol nélkül már nem is lehetne mozdulni, miközben száz emberből csak hatnak az anyanyelve, kilencvennégynek viszont nem. A portásfülke falán a szerény felirat: NEUBURG PAPIRMALOM.

- Készülj – mondta Almon halkan. Lába a féken, balkeze az ablakemelő gombján, most lefelé eresztette. Az őr pontosan ott állt, ahol szerinte, majd ha megáll a kocsi, a vezetőülés oldalablaka lesz. Nagy gyakorlata lehetett. Unalmas lehet itt állni éveken át minden nap, gondolta a férfi.

- Jó napot! – a biztonsági embernek erős luxemburgi akcentusa volt. Almon ugyanúgy felelt:

- Jó napot. Rendőrség. – és felmutatta az igazolványát. A mellette lévő ülésen ugyanazt tette Fouget is. Az odanézett, de mire a tekintete befogta volna Fouget igazolványát, a férfi közömbös arccal csúsztatta vissza zakója zsebébe. Kifogástalan öltönyt viseltek mindketten, nem sötétet, de nem is túl világosat. Valahol a mustárszín és a halványbarna között. És persze fehér inget, nyakkendőt. Mint az őr. „Kollégák vagyunk”, mondták a ruhadarabok, és így az öltönyök is egyenruhává lényegültek. – A Megsemmisítő Csarnok irodájában van dolgunk.

Ugyanebben a percben megszólalt a telefon a Megsemmisítő Csarnok kettes irodájában. Tony Oren unottan felvette. Sűrű fekete haja a fejére tapadt, és csak egy rövid ujjú inget viselt. Mióta ilyen fura az éghajlat, hát odakint már most, május végén nagyon meleg van. Energiatakarékosság, szokta mondani a főnök, és sajátkezűleg csökkenti a légkondicionáló teljesítményét a távirányítóval. De ma nincs bent a főnök.

- Megsemm… Kettes – mondta. Így szokta. A „megsemmisítés” olyan hosszú szó, ráadásul nem is jelent valami nagyon kellemeset. Még akkor sem, ha itt csak tárgyakkal szoktak végezni. Bizonyos értelemben azért nem pusztul el itt semmi. Majd újjászületik. Ez az igazi Reneszánsz, szokta mondani a kedvesének. Aki szintén férfi.

- Surmeuse, rendőrkapitányság – mondta egy üde női hang – Ön a Megsemmisítő Csarnok irodavezetője?

- A helyettese vagyok. A főnök ma nincs benn.

- Tehát Tony Oren úrral beszélek? – kérdezte a nő komolyan. „Tudják a nevemet is!” – csodálkozott Tony, ugyanakkor büszke volt.

- Én vagyok.

- Kapcsolom Blomberger rendőrkapitány urat! – és egy kis szünet támadt a készülékben. Tonynak eszébe jutott, hogy párszor látta már a kapitányt a tévében, de soha nem nyilatkozott a médiának. Vajon milyen lehet a hangja? Most megtudja.

- Blomberger – mondta egy kemény, férfias, határozott hang. És nem tette hozzá a ragját. Mintha eleve mindenkinek tudnia kéne, kicsoda ő. Persze, a titkárnő már felvezette. Tony bemutatkozott volna, de a kapitány közbevágott:

- Tudom, ki ön, és nincs sok időnk. Egy bűnügyről szereztünk tudomást, amelyet a tettesek most kezdenek megvalósítani. Néhány zsák használt pénzt akarnak elrabolni. De egy beépített emberünk révén tudomást szereztünk a dologról.

Tony érezte, hogy elönti az izgalom. A homlokán verejtékcsöppek jelentek meg, a hangja egy kicsit reszketett:

- Köszönjük a bizalmat, kapitány úr, de…

- Semmi de. Már oda is küldtem a két legjobb emberemet, mindjárt jelentkeznek önnél. Kell majd pár ezer használt bankjegy, és egy kis akció az ellenőrzött sorszámokkal. Mindenben segítse őket, kérem!

Ez a kérem persze olyan volt, mint egy parancsolom! Tony nem is mert ellenkezni, de őszintén szólva ilyesmi eszébe sem jutott. Blomberger kapitány még annyit mondott: „Ennyi, köszönöm!” és letette a kagylót. Tony nagyot lélegzett, és állt volna fel, hogy szóljon valamelyik kollégájának, amikor ismét megszólalt a telefon:

- Porta vagyok. Két úr szeretne bejutni önhöz.

- Tudok róluk. A rendőrség, igaz? Jöhetnek.

A portánál az őr megnyomta a sorompó emelőgombját, és csak annyit mondott:

- D, mint Dávid épület, hátul balra.

Még el sem indultak, amikor csöngött Almon mobilja. Lassan hajtott a nagy lego-kockák között, itt-ott láttak nyitott ajtókat, teherautók álltak hátrébb, itt sárga-piros villástargonca tolatott.

Almon tudta, ki jelentkezik, hiszen ezt a mobilt is tőle kapta. Csak „ő” hívhatja. Hát lenyomta a gombot, a füléhez emelte:

- Piros-Egy.

- Lila-Egy. A Megsemmisítő Csarnok helyettes vezetője, Tony Oren.

- Tony Oren – ismételte Almon, és mire kimondta, a készülék elhallgatott. „Lila-Egy” befejezte, ennyi volt a mondanivalója. És így is beszélték meg előre. Almonnak most csak a névre volt szüksége. Megkapta.

A D-épület bejáratánál egy fehér furgon parkolt. Almon mellé állt. Itt ugyan nem volt kijelölt parkolóhely, de csak merjen szólni valaki! Fouget kipattant, harciasan körülnézett – vagy így leplezte, hogy fél? Almon csak egy figyelmeztető pillantást vetett rá, most már nem beszélgethettek, majd határozott léptekkel ment a kétszárnyú üvegajtóhoz. Látta, hogy hátul, a D épület másik végén éppen kitolat egy üres teherautó. A rakománya már odabent van. Vajon a papírmalomban most mit őrölnek? Bankjegyeket? Talán nem véletlenül nevezik ezt Megsemmisítő Csarnoknak. Aligha csupán használt csomagolópapírt vagy régi rongyokat hordanak ide. Valami értékesebbet. Az elnevezés árulkodik.

A két férfi felment az emeletre. Valahonnan a közelből dübörgést hallottak. Az emeleten az egyik fal üvegből volt. És bár látszott, hogy hangszigetelt, azért a zaj, ha tompán is, de átszűrődött. Ráláttak a földszintes csarnokra, amelynek teteje viszont magas volt. Daruk láncán acélhorgok lógtak le. Egy gömbformájú, ezüstösen csillanó fémszerkezet foglalta el a csarnoknak csaknem a felét, a teteje majdnem a síneken futó darukig ért. Az egyik oldalon keskeny lépcsőn mehetett fel egy ember, és éppen volt is ott valaki. Egy ablakon nézett bele a gömbbe, aztán a szájához emelt kis készülékébe mondott valamit. A dübörgés a falakon át feljött az emeletre is, érezték a lábuk alatt. Alig észrevehetően, de remegett a padló. Aki itt dolgozott, biztosan megszokta már, észre sem veszi. Almon és Fouget észrevették. Idegenek voltak.

Tony Oren a szobája ajtajában várta őket. Bár nem látták, Almon érezte, hogy a többi szobában is van még egy, vagy két személy.

- Tony Oren úr?

- Igen. Én vagyok, önök pedig nyilván a rendőrök.

- Rendőrtisztek – helyesbített Almon szenvtelenül – Blomberger kapitány úr küldött minket.

Kettőjük között ő volt a főnök, ez látszott. Fouget keveset szólt, és a folyosón is egy fél lépéssel a társa mögött jött. Igyekezett titkolni, mennyire izgul. „Ha ez sikerül, Istenem, elhúzok innen, soha többé nem látnak errefelé!” – fogadkozott némán.

- A kapitány úr felhívott, de nem mondta el a részleteket – így Tony.

- Azért vagyunk itt. De előbb arra kérem, gondoskodjon róla, hogy senki se lásson minket.

- Ezt hogy értsem?

- A tettesek egyike, akik után nyomozunk, itt dolgozik önöknél. Igen, a papírmalomban. Nehogy feltűnjön neki a jelenlétünk.

Tony Oren csak a fejét ingatta. Hogy mik vannak! De nyitott volt.

- Hát persze, kérem. Mit mondjak a kollégáimnak?

- Hogy egyelőre maradjanak itt fent az emeleten. Mondja azt, hogy odalent ez takarítóbrigád az irodai folyosót méregteleníti valami vegyszerrel, ezért körülbelül fél óráig ne jöjjenek ki.

Oren csak kicsit csodálkozott. Hát igen, ezek a rendőrök mindenre gondolnak. A nyomozók már csak ilyen okosak. Még sohasem látott igazi rendőrnyomozót, csak a tévés krimisorozatokban, de azokról tudta, hogy színészek, hát nem hitt bennük. De ezek itt láthatóan valódiak. Még eszében volt a két perccel ezelőtti találkozásuk. Nem nyújtottak kezet, de ez a főember, aki a nevét nem is mondta, egy pillanatra hanyagul elővillantotta az igazolványát. És Oren látta a fényképét is. Mintha kicsit fiatalabb lett volna a lézergravírozott képen. Hát igen, az igazolvány pár éves lehet.

Oren telefonált a másik helyiségekbe. Almon figyelte – két emberrel beszélt, tehát ennél többen nincsenek itt az emeleten. Aztán leszögezte:

- Kaptak nemrégen egy szállítmányt Kelet-Európából.

Oren nem csodálkozott, hogy tudnak róla. Az ő tévés világában is így volt: a rendőrök mindenről tudomást szereznek. Bólintott:

- Igen, tegnap délután érkezett, egy tonna használt ötszáz és száz eurós bankjegy. Nagyon használtak, tudja, ott keleten az emberek össze-vissza gyűrik a bankjegyeket. Sokkal hamarabb elhasználódnak, mint errefelé…

Almon alig észrevehetően emelte fel a kezét:

- Térjünk a tárgyra. A bankjegyek sorszámait már összeírták?

- Most van folyamatban.

- Az ötszázasokkal kezdték, gondolom…

- Igen, ez szabály. Minden szállítmányból a legmagasabb címletekkel kezdünk, majd onnan megyünk lefelé.

- Mennyi ötszázas van?

Oren felvett egy papírlapot az asztaláról. Még mindhárman álltak, egymással szemben. Fouget közel az ajtóhoz, és néha kifelé fülelt. Nagyon remélte, hogy nem jár erre senki. Az iroda ablaka egy másik, ugyanilyen szögletes épületre nézett. Nincs senki, aki beláthatna ide. Így jó.

- Egymillió darab.

- Pont annyit hoztak Keletről?

- Igen. A beküldő nemzeti bankoktól megköveteljük ugyanis, hogy mindig kerek mennyiségeket továbbítsanak, lehetőleg százmilliós tételekben. Minden országból havonta egyszer küldik az elhasználódott euró-bankjegyeket, amiket mi semmisítünk meg… Hallják ezt a halk dübörgést? Dolgozik a szerkezet.

Almont ez nem lepte meg. Tudta, hogy ezt fogja hallani. Megmondták neki előre.

NÉGY

Május 31. 09 óra 57 perc.

Valahol Kloster környékén

Az asszony kinézett az ablakon. Látta a lányát a kis kútnál. Valakivel beszélt. Hogy nem tud erről leszokni! Minek folyton másokkal barátkozni? Ebből semmi jó sem származik! Két kézzel kapta el a botját, amit mostanában mankó helyett használt. Ha elég ügyes volt, nem kellett két mankó a hóna alá, az különben is olyan szánalmas látványt kelt. Egy alumíniumbot, szabályozott hosszal, és karra simuló tartóval, meg egy markolattal, amit egész tenyerével jól megfoghat, no, ez sokkal jobb. Aztán máris a lakókocsi ajtajában állt. Meleg volt, az ajtó nyitva, a gyöngyfüggönyt alig húzta félre, már ordított is:

- Lindaaaa..!

A lánya nem is nézett hátra, csak intett a kezével, Ida tudta, hogy ez neki szól. Linda aztán még mondott valamit a másik nőnek, majd felvette a világoskék vizeskannát, és eljött a rozsdás fémcsaptól. Az itteniek ezt hívják kútnak. Az elhagyott parkolóban valaha nagy élet lehetett, volt egy étterem is, meg diszkó, és talán fagylaltos bódé, és pénzváltó. De mióta megépült a sztráda, szinte senki nem jár ezen az úton. A vendéglőt el sem tudták adni – öt éve lóg rajta a tábla: „ELADÓ – FOR SALE”, de nemhogy a külföldieket, a hazaiakat sem érdekli. Mióta Ida megszerezte itt ezt a lakókocsit – olcsó volt –, azóta nem látta, hogy bárki is körüljárta volna azt a roskatag épületet, vagy felhívta volna a tábla aljára biggyesztett telefonszámot.

Ida még várt a rozsdás küszöbön, míg Linda otthagyta a kutat és elindult vissza a kannával. Az asszony egy pillanatra mintha a múltba csöppent volna, sajátos időutazást képzelt, igaz, csak egy pillanatig tartott. Mégis, visszaugrott majdnem harminc évet. Linda talán három éves lehetett, sohasem felejti el, világoskék ruhácska volt rajta és talán fehér cipő, amikor ő hívta azon a tengerparti nyaraláson. Rögtön otthagyta kicsi homokvárát, és szaladt feléje. Vagy akkor nem is volt rajta cipő, hiszen a homokban mezítláb játszhatott? Akkor bezzeg rögtön jött a hívásra, anyuci engedelmes kislánya. És apucié is volt, persze. Ida összeszorította a fogát, talán csikordult is, pedig vigyáznia kell rájuk, már alig van belőlük. Talán emiatt múlott el rögtön az emlék, és a vele járó ritka, jó érzés. Amikor Linda még kicsi volt és ártatlan… Hát ez régen volt, gondolta Ida, és megfordult. Valami ebédet kéne csinálnia. Mindjárt tíz óra, ilyenkor szokta elkezdeni. De valahogy most ehhez sem volt kedve. Odacsoszogott a konyhapulthoz. A pénzüket a biztosító hónapról hónapra számlára utalta, és kártyával vették fel. Ida kártyája itt volt a gáztűzhely melletti kopott konyhaszekrény felső polcán, az egyik porcelán fűszertartó alatt. El kell dugni, mert sohasem lehet tudni… Az ajtót éjszakára bezárják, az ablak kicsi, azon ugyan nem mászik be senki. És valaki mindig van itthon. „Főleg én”, gondolta. A botot a kopott asztalhoz támasztotta, „ezt a terítőt is kicserélhetnénk már”, jutott eszébe. De hát az ilyesmire sohasem jut pénz. Kevés, amit kifizetnek nekik, hónapról hónapra. Érdekli is az államot az, akit egyszer már rokkantnak nyilvánított, csak kolonc a nyakán, naná!

Ida ápolatlan volt, negyvennyolc éves, haja egy éve nem látott fodrászt, ruhaként egy régi fürdőköpenyt viselt, melyen elől egy égett folt ásított. Egyszer túl közel állt a tűzhelyhez. Lehet, hogy részeg volt. Bár állította, hogy ő sohasem az. Szinte hallotta a lánya hangját: „Egyszer odakozmálsz, mama!” Ida arcán kelletlen grimasszal kivette a CURRY feliratú kis edényt. Már csak ez a porcelán maradt, szinte mind összetört már, ami valaha volt. És nem csak a porcelánok, sóhajtotta Ida. Levette a polcról a kártyát, és visszatette az edényt.

A félig nyitott ablakon át látta közeledni Lindát. A lány alig észrevehetően sántított. Az a gazember mindkettőjüket elintézte. A harag felnőtt benne, de le is csillapodott szinte azonnal. Naponta többször jutott eszébe a volt férje, és már régóta tudta: fölösleges idegesítenie magát. Mit is tehetne ellene? Ennyi év után?

Linda előbb föltette a kannát a legfelső lépcsőfokra, aztán az egészséges lábával fellépett. Addigra Ida is odaért a kártyával. Egy pillanatig nézték egymást, nem kellett sokat beszélniök. Évek óta együtt éltek. Itt. Linda csak annyit szólt:

- Felveszem a zöld ruhámat.

„Az túl rövid”, mondta volna Ida, mint régen, amikor Linda még kamaszlány volt, ám a fiúknak már tetszett. De már régen nem szólhat semmit. Lindának összesen talán öt ruhája van. Régen szeretett öltözködni. De hát régen minden másmilyen volt. Az életük is. Legfőképpen az.

- Mit hozzak neked? – kérdezte Linda. Közelről nézte az anyját, egy másodpercig. Kilenc éve laknak együtt, hét évig a városban, ahol Lindának munkája is volt. De jött a válság, Lindát elbocsátották, és ide költöztek. Itt se munka, se semmi. Abból a kevésből élnek, amit a rokkantaknak adnak. Látta az anyja sovány arcát. Megszokta már a tekintetét. Azt a ragadozó szempárt, a szájból és orrból szinte összeállt csőrt, a karmos kezeket. Ida mindent megkaparintana, amit csak lehet. És egyre rosszabb vele. Minél kevesebb a pénze, annál többet akar. Többről álmodik. Fanatikusan hiszi, hogy a két, egykor összeroncsolt lába helyett is vehetne újakat. Pénzért. Sok pénzért.

Ida is nézte a lányát. Harminc éves elmúlt. „Te jó ég! Tizennyolc se voltam, mikor szültem. Az apja meg tizenhét, csak tizenhét. Az a bandita.” Egy jó kozmetikus sokat segíthetne rajta. Linda nem szép, de érdekes. Régebben sportolt is. Erős alkat. Néha nem bírja ki egyedül, bemegy a városba, van, hogy csak két nap múlva kerül elő, és nem mesél semmit. De Ida érti, hogy ilyenkor férfival volt. Jobb is így, legalább ennyi öröme legyen ebben az elátkozott életben. Ő is csak egy pillanatig nézte Linda arcát, aztán végignézett rajta, látta az olcsó ruháját meg a viseletes szandálját. Lehet, hogy nem kéne most elengedni? Az előérzet csak egy pillanatig villant fel benne, majd kialudt, mint egy elfújt mécses.

- Pizzát, naná. Sonkásat – mondta, fölöslegesen. Ha pizza, akkor mindig sonkásat kér. Ida már csak ilyen. Linda a konyhapult mellé vitte a kék kannát, feltette. Ronda egy élet ez, a lakókocsiban. Se villany, se víz. És most már mindig itt fognak élni? Linda nemegyszer érezte, hogyan gyűlik benne a harag. A legszívesebben üvöltene, bele a világba, nappalba és éjszakába. Ha azzal segíthetne bármin is. Elmenne a városba, munkát keresne. De akkor ki vigyáz Idára?

- Átöltözöm, és felkapok a bringára – mondta félhangon.

ÖT

Május 31. 10 óra 06 perc.

Neuburgi Papírmalom

Almon nem nézett Fouget-ra. Nem érdekelte társa arca. Inkább az órájára pillantott. Messze még a tíz óra tizennégy perc. De ezt is ki kell töltenie.

- Tehát csak az ötszázasokból van éppen ötszáz millió eurójuk.

- Igen, ezek erősen használt bankjegyek.

- Vége van már a sorszámok felírásának?

- Egy pillanat és megtudom – az előtte lévő számítógépre kattintott az egérrel. Almon azonnal mögéje állt:

- Itt is megvannak a sorszámok? – a lehetőség aggasztotta. De Oren készséges válasza megnyugtatta:

- Nem, csak a lenti gépben. Itt azt látom, meddig jutottak a beírással. Egy japán gép pergeti a bankjegyeket, mondhatni villámgyorsan, fotóoptikailag látja, és máris megjegyzi a számokat, aztán sorba rendezi őket. Csak abban a gépben van meg. Egy külön lemezre teszi őket.

- Az emlékezetében nem maradnak meg a számok?

- Nem, hisz az nem számítógép.

Almon megkönnyebbült. A lelkére kötötték, hogy erről okvetlenül gondoskodjon.

- Megnézhetnénk azt a lemezt? – kérdezte. Oren nyugtalanul, és főleg értetlenül pillantott rá:

- Ez is érdekli a rendőrséget?

- Főleg ez érdekli! – szólt közbe Fouget, és magyarázóan folytatta: – Úgy tudjuk, a banditák éppen erre a szállítmányra pályáznak. De a százeurósokra nincs szükségük. Viszont az ötszázasok már komoly értéket jelentenek.

- Hát igen, ötszáz millió az ötszáz millió – jegyezte meg Oren olyan hangon, mint akit ez nem érdekel. Minden nap százmilliók, olykor milliárdok mennek át a kezén, ha nem is szó szerint. Ismét vetett egy pillantást a képernyőre:

- Már külön lemezen van az ötszázasok sorszáma. A gép most számolja a százeurósokat.

- Kérem, intézkedjen, hogy hozzák fel ide azt a lemezt – mondta Almon, majd elővette a telefonját, és jelentőségteljesen pillantott rájuk: – Jelentést teszek.

Lenyomott két gombot, várt, aztán annyit mondott:

- Piros-Egyes jelentkezik, kapitány úr.

Csak ő hallotta azt a hangot:

- Megvannak a sorszámok?

- Oren úr már intézkedik – felelte Almon úgy, hogy Oren is hallja, majd sürgetően intett a hivatalnoknak: tegye, amit kértek! Ez a kérés voltaképpen parancs volt, fogta fel Oren, és máris nyúlt a telefonhoz. Nem vette észre, hogy Fouget közelebb lépett a háta mögött. Nem mindegy, mit fog mondani. De csak szólt egy kollégájának, hozza fel az „ötszázasok sorszámos lemezét”.

- Amint megvan, Piros-hármas indul – így a kapitány. Almon még nem tette el a telefont. Orenre nézett:

- Intézkedjen, kérem, hogy becsomagolják az ötszázmilliót.

- Becsomagolni? Minek? – Oren nem értette – Mivel ezek már egyenesen az őrlőmalomba mennek, csomagolásra nincs szükség. Ott hevernek egy lassan mozgó gumiszalagon, kétezer darabonként, azaz egymilliónként…

- Papírdobozokba kell csomagolni, ötvenmilliónként! – mondta Fouget, ellentmondást nem tűrő hangon. Almon intett Orennek: – Kérem, adja ki az utasítást. A kapitány úr… De itt van, majd ő elmondja magának – és átadta a készüléket. Oren zavartan szólt bele:

- Tony Oren vagyok, kapitány úr…

- Úgy hallom, nem érti, miről van szó – a kapitány hangja most szelídebben szólt, mint amikor először beszéltek – Nyomozati okokból le kell foglalnunk azt az ötszázmilliót, és várunk vele egy kicsit. A banditák közül már kettő is ott van a papírmalom területén, most jelentették. Tegyék a pénzt szállítható állapotba. Tíz darab papírdoboz, mindegyikben ötven millió, az kényelmesen szállítható. Tegyük meg nekik ezt a szívességet, jó? Úgy tudom, tíz percen belül lecsapnak rá. Mi már körülvettük a malmot, nem menekülhetnek el. Szükségünk van erre a kis manőverre, majd a nyomozó elmagyarázza! – fejezte be, és mintha egy kicsit ideges lett volna, amikor letette. Oren már csak a siket zúgást hallotta, visszaadta a telefont. Almon tudta, miről van szó. Hát elmagyarázta:

- Míg itt vannak bent a malomban, nem sokat tehetünk. Utána a bíróságon nem lehet majd rájuk bizonyítani, hogy el akarták rabolni a szállítmányt. Hagynunk kell, hogy zavartalanul kivigyék a kapun. Amint az utcára érnek, lecsapunk, és vége.

- Értem. De miért kell a lemez?

- A sorszámokra nyomozati okokból van szükség. Később a lemez is, és a lefoglalt pénz is bizonyíték lesz.

Többet nem mondott. Oren még kicsit zavartan bólogatott, aztán belenyugodott. Kopogtattak az ajtón. Sem Almon, sem Fouget nem mozdultak. Tony Oren ebből felfogta, hogy neki kell azt kinyitnia. Közben a két rendőr háttal állt az ajtónak, így a küldönc nem látta őket. Almon a zsebébe süllyesztette a gyönge kis műanyag tokba zárt CD-t. Oren megint telefonált. Utasítást adott a becsomagolásra. Odalent kicsit csodálkoztak, de végül is ígérték, tíz perc, és készen lesznek. Almon ezt hallva türelmetlenül pillantott az órájára.

- Szoros az idő – mondta. Nem titkolta, hogy ideges. Oren meg volt győződve, hogy az ilyesmi jogos, hiszen lám, micsoda nagy akció készülődik itt! Ilyenkor a nagy nyomozók is izgulnak kicsit. Nehogy kicsússzon a kezükből a zsákmány! Hát igen, ötszáz millió, az ötszáz millió. Hihetetlenül sok pénz. Más pénzekre átszámítva – millárdok. Nagy a felelősség!

A feszültség érezhetően nőtt a szobában. Almon összerezzent, amikor valaki erélyesen kopogott. Fouget az ajtó felé kapta a tekintetét, most vette észre, hogy a zárban belülről van a kulcs. Megjegyezte.

- Jöjjön be! – kiáltott ki Almon. Tony Oren kicsit csodálkozott: az előbb, amikor a küldönc jött a lemezzel, nem akarták magukat megmutatni neki. Még nem tűnt fel neki, hogy Fouget lassan az ajtó mögé húzódott. Almon arcán ott ült a feszültség.

Az ajtó lassan kinyílott. Egy fiatalember állt a küszöbön, munkásruhában. Oren látásból ismerte, itt dolgozott, de a neve nem jutott eszébe. A férfi alacsony volt, feketehajú, a tekintetében merészség ült, amit eddig Oren valahogyan nem látott. Ez a jövevény nagyon energikus volt. Talán benne is vibrált a feszültség?

Almon várakozva nézett rá, nem tudhatta, mit mondtak ennek az embernek. Vagy ez nem is ő? Várt a jelre. A férfi bejött, látta Fouget-t is, nem lepődött meg. Egyetlen szempillantás alatt megérezte, hogy Almon itt a főnök, máris feléje fordult, csak az ő szemét nézte:

- A piros a legszebb szín – jelentette ki mély meggyőződéssel.

Almon nagyon megkönnyebbült. Nagyot sóhajtott, de a tekintete felderült. A feszültsége is múlóban volt. Bár még nem múlott, nem múlhatott el.

- Azért a kék sem csúnya – felelte. Most a munkás szeme csillant. Hirtelen úgy érezték mindketten, hogy végre célhoz értek. Valami jó történt velük. Fouget is megnyugodott kissé. De még nem teljesen. Amíg itt vannak bent, a papírmalom területén… bármi megtörténhet. Ha valaki gyanakodni kezd?

Oren csak kis késéssel fogta fel, hogy ezek ketten itt alighanem jelszót váltottak. Az agya villámgyorsan járt, eszébe villant, hogy a munkást Mendesnek hívják, spanyol vagy portugál, de lehet, már második generációs, rengetegen jöttek ide dolgozni húsz-harminc éve.

- Piros-Hármas vagyok – mondta Mendes. Nem nyújtott kezet. Valami volt a sötétkék zubbonya alatt, látta Almon. De nem nyugtalankodott. Eddig minden remekül ment.

- Piros-Egyes – intett önmagára Almon, majd az állával Fouget-ra: – Kettes.

Világos volt. Csak Oren nézett egyre furcsábban. Ezek eddig nem ismerték egymást? Hát ki ez a… Mendes? Már éppen kérdezett volna valamit, amikor Almon egyetlen kézmozdulattal megállította. Most már nagyon kevés idejük maradt, sietnie kellett:

- Mi van a szállítmánnyal? – kérdezte Mendestől.

- Az utolsó dobozt pakolják. Lemegyek, és berakom a furgonba.

Almon már tudta: azért parkolt ez a fehér furgon a bejárat közvetlen közelében. Ők melléálltak a kocsijukkal. Nagyszerű, lehet, hogy tényleg minden rendben lesz?

Mendes még egy pillantást vetett Almon arcára. Látszott, utasításra vár. Hiszen ő csak „hármas”, Almon viszont az „egyes”. Tehát – a főnök. Almon csak bólintott:

- Ha lehet, szalaggal ragassza őket körbe, nehogy kinyíljanak. Igyekezzen, egy perc, és mi is lemegyünk.

Oren agyában ekkor gyúlt világosság. Ragasztószalaggal..? Akkor mégsem csak az utcáig fogják vinni a dobozokat, azt a rengeteg pénzt! Hirtelen maga előtt látta az eddig történteket, összeállt minden részlete. Ordítani szeretett volna. A lehető legrosszabb módon reagált. A felfedezése annyira felizgatta, hogy jószerével nem is tudta, mit csinál. Felpattant, éppen akkor, amikor Mendes a kilincsre tette a kezét.

- Maguk… – zihálta vérvörös arccal – Maguk nem is rendőrök! Maguk a rablók! El akarják vinni a pénzt…

Félig visszafordult, hogy felkapja a telefont, hogy értesítse a biztonságiakat, bárkit!

Almon már mozdult volna, a régi szakmai fogások benne éltek. Fouget viszont hirtelen lebénult, nem tudta, mit tegyen. Az egész olyan roppant gyorsan történt!

Oren már majdnem felkapta a telefont, amikor Mendes megperdült. A kezét ugyanazzal a mozdulattal már húzta is ki a zubbonya alól. Almon, látva a fegyvert, nem kételkedett benne, mi fog történni. De neki sem lett volna ideje közbelépni. Oren szája kinyílt, hogy beleharsogja a kagylóba a rossz hírt. De a keze még csak markolta kagylót, nem emelte a füléhez, szájához.

Mendes pisztolyának furcsán hosszú csöve volt. Sem Fouget, sem Almon nem lépett közbe. Idejük sem maradt rá, és valahol a lelkük mélyén tudták: erre most szükség van. Almon még sajnálta is, hogy nála nincsen fegyver. Akkor talán neki kéne most megtennie ezt… Lám, „Lila-egyes” mindenre gondolt!

A hangtompító két halk pukkanássá szelídítette a dörrenéseket. A lövedékek Oren mellén tépték fel az inget. A férfi elejtette a kagylót, és lassan dőlt vissza székre, majd arról is leesett. Valamit hörgött, szája szélén véres hab jelent meg, és kifordult a szeme. Fouget hallgatott. „Tüdőlövés”, villant át Almon agyán. Egy pillanatra megijedt. Hát szükség volt erre? Remélte, megússzák lövöldözés nélkül. Szóval „Lila-egy” fegyvert is szerzett „Piros-háromnak”? Számítottak rá, hogy valaki riadót verne. Ezt nem engedhették.

Mendes még egy pillanatig nézte, hogy jól eltalálta-e? Fouget látta a szemében a kegyetlen örömöt. Ami ugyan csak egyetlen pillanatig tartott, de már tudta, miféle ember lehet ez a „Piros-három”. Profi. Fogadni mert volna, hogy volt már bandatag, és ült is. De akkor hogyan került be ide dolgozni? Csak hamis papírokkal, nem vitás.

Almon nyelt egyet. Ő is látta, hogy Tony Oren már nem él. Gyorsan kellett döntenie, hiszen ő a parancsnok. Mint a régi, régi szép időkben. Hát Almon Fouget-ra nézett:

- Vedd ki a kulcsot, kívülről zárd rá, majd odakünn eldobjuk.

- Nem nyúltak semmihez? – kérdezte Mendes idegesen hadarva. Az ujjlenyomatokra gondolt. Almon csak intett, hogy nem, és tényleg nem nyúltak semmihez, még az ajtót is Oren nyitotta előttük, és csukta mögöttük.

Máris a folyosón voltak. Sehol senki. Fouget bezárta az ajtót és sietett társai után, akik már a lépcsőn mentek. Csak odalent fogták vissza magukat mindhárman. A sietség feltűnő, különösen egy ilyen intézményben. A papírmalom végállomás. Az ide érkező szállítmányok számára temető. Innen nincs tovább, itt véget ér a sors is. A Megsemmisítő Csarnokban.

A lenti teremből nyíló kisebb helyiségben akkor már ott sorakozott a tíz papírdoboz. Nem volt ott más rajtuk kívül. Mendes fogta meg az elsőt, azt hitte, majd rádob még egyet, kettővel is elbír, és legalább hamarabb végeznek. De az az egy is elég nehéz volt. Lehetett vagy huszonöt kiló, és rossz a doboz fogása. Indult vele a furgonhoz. Fouget is felvett egyet az asztalról. Almon még egyszer körülnézett, és látta a terembe nyíló ajtó résén át – odabent éppen dübörgött egy fém gömbbe zárt megsemmisítő henger –, hogy néhány munkaruhás férfi és nő dolgozik. Feléjük sem néztek. Hát ő is felkapott egy dobozzal, és kivitte a bejárathoz. A D-épület körül senkit sem láttak. Mendes máris berakta az üres furgon platójára a dobozt, és ment vissza a másodikért, harmadikért. Mindnyájan ez tették, térültek-fordultak, talán, ha négy perc telt el, mióta kijöttek Oren irodájából. Mendes fordult négyszer, egészen beleizzadt. A fegyverét aztán betette a vezetőülés mellé, le a padlóra. Valamit rádobott. Almon mélyeket lélegzett:

- Mi megyünk elsőnek, már tudják, hogy rendőrök vagyunk. Maga szorosan kövessen minket!

„Piros-három” szótlanul bólintott. Almon vezetett, Fouget némán ült mellette. Amikor elhagyták a D-épületet, Fouget-nek olyan érzése támadt, hogy nincsenek egyedül. Mintha valaki figyelné őket..? De aztán a tükörbe pillantott. Hát persze, Piros-három” tapadt rájuk, és persze, hogy őket nézi. Mi mást nézne?

Nem volt idő további töprengésre. Almon fején átvillant: ha valaki telefonon hívja Orent, persze nem veszi fel. Ha be akarnak menni a szobájába, fennakadnak a zárt ajtón. És mire kiderül, mi is történt, ők már messze lesznek.

Mendes nem mondta ki, de Almon és Fouget is tudta: Oren látta őket, mindhármuk arcát, ráadásul Mendesről azt is tudja, hogy itt dolgozott. Személyleírást adhatna később… Almon nagyon is jól tudta, mit jelent ez. Tehát Orennek eleve meg kellett halnia. A „főkapitány” tudta, hogy rendőrökre nem bízhat ilyesmit. Különösen nem egy ilyen öreg rókára, mint én – tette hozzá. Mi nem ölünk olyan könnyen. Ráadásul szinte ártatlan embereket… Aztán dühösen felkapta a fejét: „Nem vagyok már rendőr, az ördögbe is! De legalább jól el tudom játszani. Tizennyolc év, az tizennyolc év!” – tette hozzá.

Akkor értek a portához. Almon ismét fékezett, és egészen lassan gurult a fehér sorompóhoz. Csak a szeme sarkából látta a tükörben, hogy a furgon is ugyanazt teszi.

Az őr persze most is olyan volt a vakító ingével és a szabályosan kötött nyakkendőjével, mint huszonnégy perccel ezelőtt, amikor befelé tartottak. Maga az önbizalom, a biztonság. A vigyázat.

Most is odajött, Fouget az anyósülésről csak az egyenruha mellén sárgálló SECURITY szavakat látta.

- Jónapot, még mindig rendőrség – tréfált Almon, de mosolya mű volt, a hangja is kicsit – Távozunk. Az a furgon velünk van.

Úgy érezte, elég ennyi. Sajnos van itt még egy ember, éppen ez az őr, aki szintén látta az arcukat. De az nem ugyanaz, mint szemtől szemben beszélgetni negyedórán keresztül. Oren sokat tudott volna mondani róluk, viszont ez az őr csak félig lehajolva pillantott be a kocsiba, mire fog emlékezni? „Az én arcomra”, gondolta Almon kesernyés fintorral. De hát mire ezek felébrednek, mire kiderül, mit tettek, ők már messze járnak majd.

- Rendben van, mehetnek – mondta az őr.

Fouget fellélegzett. Almon is, de tudta-érezte, hogy az őr közben az arcát nézi, és az ujja még a nyitógombon pihen. Ha rosszul reagál, lehet, hogy megint nagyon gyanúsnak talál valamit? És fel akar majd szólni Tony Orennek, hogy is van ez a dolog ezzel a két úrral, meg a váratlanul hozzájuk csatlakozott furgonnal? Tényleg tudnak róla odafönt? Ezért hát úgy tett, mint aki a sebességváltóval van elfoglalva, nem nézett az őrre. De az sem habozott tovább ujjával a nyitógombon…

A fehér sorompó felemelkedett és a két autó elindult.

HAT

Május 31. 10 óra 29 perc.

Valahol

Valahol. Talán messze Neuburgtól. Talán közel. Egy nyaralótelep szélén. Innen ellátni a zöld domboldalakra, a nagyon szabályos, kordonokra feszített szőlőültetvényekre. Meg az odalent kanyargó folyóra is. Errefelé, ilyen magasan, csak a szőlősgazdák laknak, meg a nyaralók. Akik kisebb-nagyobb házakat béreltek.

Ez is bérelt, és kicsi. Ketten elférnek benne, de nem többen. Nincs szükség több helyre. A ház alsó szintjén garázs, felül hálószoba, fürdőszoba. A férfi, aki kibérelte, egy távolabbi város utazási irodájánál jelentkezett hat hete. Ma már senki sem emlékszik a külsejére. Az iratai meg úgyis hamisak. Megkapta a kulcsokat, eljött ide. Ennek még csak három hete. Szépen telnek a napok. Még hetekig nem jön ide senki, nem fogják keresni sem őt, sem lakótársnőjét. Szomszédok nincsenek, több száz méterre van egy borgazdaság, lefelé a város felé meg egy, szintén bérelhető nyaraló. Az egyiken kint a tábla, hogy eladó. Ott nem lakik senki.

A férfi most a teendőire koncentrált. Az idő remek, a nap egyenletesen sütött, a teraszra a csíkos napernyő vetett árnyékot. Előtte a nagy asztalon három laptop, és mindegyiken más kép volt. Mozgókép. Közvetítés. Mindegyik előtt hevert egy mobiltelefon. Úgy beprogramozva, hogy elég volt megnyomni egyetlen gombot, és azonnal jelentkezett, akivel beszélni akart. Azoknál is van egy-egy ilyen telefon. A férfi elégedetten tekintett a művére. Ha kell, majd átkapcsol. Vannak még telefonjai, és a képernyőkön lesznek más látványok is. „Fő a szoros kapcsolat”, szokta mondani.

Egy-egy színes dekorációs keménypapír lap hevert a laptopok mellett. Innen tudta, melyik kié. Most a lilát hívta – de ehhez nem tartozott kép, csak telefon.

- Hello, itt Lila-Egy.

- Lila-Kettő – felelte a friss női hang.

- Látod már őket?

- Még nem.

- Amint meglátod, készülj és kövesd a furgont.

Nem szólt többet, kikapcsolta és letette a telefont a lila papírlapra. Az egyik laptopra nézett. Rossz, ugráló képeket látott – egyszerre kettőt az osztott képernyőn. Egy műút volt rajta, fekete-fehérben jött a néző felé. A másik talán ugyanaz, de az meg távolodott. Ha sokáig nézi, szédülni kezd. Hát nem nézte. Még úgysem kell.

A piros dekorlapon két telefon feküdt. Az egyikre egy 1-est ragasztott előzőleg, a másikra 3-ast. Most ezt kapta fel.

Mendes rezgőre állította előzőleg, most érezte, hogy mozog a munkásruhája zsebében a telefon. Követte a rendőrautót, de csak egy kézzel vezetett amúgyis. Nem tehetett róla, de megfordult a fejében a gondolat, hogy talán a fékre kéne lépnie… Ha lenne itt egy mellékút, egyszerűen bekanyarodna, és gázt! „Ötszáz millió van mögöttem a kocsiban! Megcsináltuk!” – üvöltött volna torka szakadtából. De a józansága nem hagyta el. Megszökni, a cinkosokat átverni? Az sohasem végződik jól. No és ezek a „rendőrök” nyilván szemmel tartják őt a visszapillantó tükörben. És a kocsijuk sokkal gyorsabb lehet, mint ez a furgon. Arról nem is szólva, hogy „Lila-Egy” mintha mindig itt lenne vele. Már volt olyan érzése, mióta elindultak, hogy az a pasas itt lehet a közelben.

„Előleget is adott”, jutott eszébe, látszólag összefüggéstelenül. Mendes bízott Lilában, bár nem ismerte. De teljesen biztos volt benne, hogy ilyen ember az is, mint ő. És az ilyenek nem verik át egymást. Akik ugyanabban a börtönben ültek valaha… Egy pillanatra ugyan felvillant benne egy apró kétség, hogy talán ez nem is így volt. Elég jól emlékezett azokra az évekre, és mindenkire, akinek akkoriban hallotta a hangját. Lilával eleinte csak telefonon beszélgettek, igaz, mostanában sokat – de erre a hangra nem emlékezett. A börtönből nem. És csak most, pár hete találkoztak személyesen is. Viszont hónapokkal ezelőtt Lila szerezte neki a munkahelyet a malomban. Legalábbis azt mondta, és Mendes érezte is olykor, hogy valaki már eljárt ott az ő ügyében. A humán csoportfőnök is szívélyesen fogadta. Az ajánlóleveleit Lilátől kapta, bár akkor még nem tudta pontosan, mit is akar tőle. De aztán rájöttek, hogy mindketten ugyanarra a zsákmányra pályáznak. Mendes biztos volt benne, hogy nem tudná egyedül megoldani. De amit Lila kigondolt, az brilliáns terv volt. És lám, sikerült is!

Most a füléhez szorította a készüléket.

- Lila-Egy. Hol jársz?

- Két kilométerre a malomtól, a 111-es úton. A „rendőrök” előttem mennek.

- Mindjárt a régi kápolnához érsz, ott menj balra.

- Értem! – felelte Mendes fegyelmezetten, katonásan. Előzőleg már beszéltek erről is. Most megint örülni kezdett volna – „Megcsináltuk! Az én ötletem is volt, nemcsak Liláé. De ő az igazi nagy játékos, az biztos! Egyedül semmire se mentem volna, még egy milliót sem tudtam volna kihozni. Most meg ötszázat! Zseniális vagyok!” Bár a lelke mélyén tudta, hogy nem ő az igazi zseni.

HÉT

Május 31. 10 óra 36 perc.

A 111-es úton, Weiler felé.

- Remélem, nem marad le az a pasas… – Fouget hangjában nyugtalanság bujkált – A szeme sem áll jól. Ronda egy alak.

- Miért, a mi pofánk talán jobban néz ki? – Almon eddig nyugodtnak tűnt. Úgy látszik, az idegesség csak most jött ki rajta. Fouget érezte, hogy a feje tetején, elől, ahol már alig volt haj, valami hűvös, szokatlan. Odanyúlt, és megérintette a hideg verejtékcsöppeket. Sűrűn egymás mellett sorakoztak. Nem szólt róla a társának. Hiszen Almon is, lám, milyen ideges.

- De mi legalább rendőrök vagyunk. Rólunk senki sem tételezi fel, hogy… – nem kellett, és nem is akarta folytatni. Almon egyenletesen haladt, nem lépte túl a hetvenet, volt egy sebességkorlátozó tábla az út elején, és Lila-Egy külön figyelmeztette őt erre. Hol az utat nézte maga előtt – csak egy kisteher ment előttük, jó messzire, még nem most fogják utolérni és megelőzni – hol meg a tükröt figyelte. A fehér furgon szépen, egyenletesen követte őket.

Amikor közeledtek a kereszteződéshez, sem jobbról, sem balról nem jött senki. Ez egy nyugalmas vidék, kis forgalommal, pláne ilyenkor délelőtt. Almon zsebében megszólalt a telefon. Az a készülék, nem a másik, az igazán sajátja. Azt ma reggel kikapcsolta és otthon hagyta. Ki keresné most? Senki. Legfeljebb a felesége, hogy elpanaszolja, mit mondott megint az anyósa, Almon anyja. A férfinak néha nagyon elege volt mindkét nőből. No, de majd most… A mama hetven múlott, de még jól ellesz egy darabig. A felesége negyvenöt, de még mutatós. Kicsit megrázza majd a hír, hogy a férje részt vett egy rablásban, utána nyomtalanul eltűnt. Nem kell életjelet adni, különösen nem Afrikából. Almon fiatalabb korában többször megfordult ott. Vannak Nyugat-Afrikában egészen kellemes, kicsi országok, ahol szintén franciául beszélnek, de az idegentől semmilyen nyelven nem kérdeznek sokat. Szinte semmit. Egy nagyon kerek összegért fehér létére állampolgárságot vásárolhat. És – még ha az EURPOL a nyomára jut is – ottani állampolgárt soha nem adnak ki semmilyen másik államnak. Így lesz jó. Aztán majd évek múlva, ha unja már azt a klímát, átmehet Dél-Amerikába. A riói nők rá is várnak. Mit számít, hogy most negyvennyolc, akkor meg mondjuk ötvenhárom lesz? És ha majd elévül ez a rablás, akár vissza is jöhet, persze más néven fog élni az ország egy másik sarkában. Vagy valahol Európában. Senki nem háborítja majd.

Lenyomta a gombot:

- Piros-Egyes.

- Lila-Egyes.

Almon ekkor vette észre a tükörben, hogy nincs mögöttük a furgon. Fouget is megfordult az ülésen, nem hitt a szemének.

- Meglógott! Állj, nyomás utána!

Almon csikorogva fékezett, lehúzódott a jobbszélre, hogy egyetlen ívvel megfordulhasson a keskeny úton. De ekkor hallotta Lila-Egyes:

- Ne forduljon meg, menjenek tovább.

- De hát a pasas a dohánnyal..!

- Tudok róla. Utasítást kapott, neki másfelé visz az útja. Biztonsági szempontból jobb, ha már nem együtt halad a két kocsi, hisz együtt látták távozni a malomból. Hát együtt is fogják őket kerestetni. Az önök útja viszont változatlan. Ahogyan megbeszéltük, Weilerben a Hotel Verona előtti parkolóban várom önöket, igyekezzenek minél előbb odaérni. Nálam van az a bizonyos bőrönd a kialkudott összeggel. Ugye, nem gondolták: olyan szegény vagyok, hogy majd azokból a papírdobozokból fogom önöket kifizetni?

A hang kicsit gunyoros volt. De nagyon meggyőző. Almon sóhajtott, és amikor megértette, hogy Lila-Egy kikapcsolt, lassan gázt adott. Fouget sejtette, mi történt, bár az ismeretlen szavát nem hallotta.

- Mi van? Nem látjuk a pénzt?

- Azt mondta, ő parancsolta neki a másik útvonalat. Minket Weilerben fog kifizetni, ahogyan megbeszéltük.

- És te erre mérget vennél? – Fouget-ban lassan, de biztosan ment fel a nyomás, most már csak a társa arcát nézte: – Nem ezért kockáztatom a húsz vagy huszonöt évet! Főleg, mert azt az Orent le is lőtték! Már van egy halott az ügyben, tudod, mit jelent ez?

- Igen. Azt, hogy ha fölfedezik a holttestet meg az ötszáz milla eltűnését, nemcsak Luxemburg rendőrsége, de az egész EURPOL a nyakunkban liheg majd!