Melissa Moretti

Bella drága, Bella

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-041-1
MOBI ISBN 978-963-453-042-8

TARTALOM

Homályban

A keresők

Új utakon

A kávé illata

„Marcia, Marcia!”

Kísértések

Göröngyös úton

Az elűzött

Kihűlt nyomon

Könnyes boldogság

Homályban

- Kedves kisasszony, ha lenne számomra egy perce... csak egyetlen… csak fél perc… Mondja, van már programja ma estére? Mert ha nincs, én nagyon, de nagyon szívesen elvinném magát egy moziba… – másodpercnyi szünet után folytatta a férfi, aki volt vagy negyvenéves, elég rosszul öltözött, de merésztekintetű – …vagy inkább vacsorázni, netán elmehetnénk egyet táncolni valami jobb helyre.

- Ma estére éppen ez a programom… – felelte Bella kedves mosollyal, bár gyűlt benne a harag.

- Hát ez nagyszerű! Hánykor végez itt? – a férfi már nyeregben érezte magát, megnedvesítette érzéki ajkát.

-… a vőlegényemmel. Aki bokszoló, pontosan száztizenegy kiló, és százkilencven centi magas. A boltokban nem árulnak zakókat neki való méretben, ezért mindig csináltatni kell. Az izmai nem férnek bele a gyári zakók ujjába – mondta mintegy mellékesen. Még egy pillanatig látta a férfi elképedt arcát, azt is, ahogyan az ijedtség beleköltözik a tekintetébe, talán az agyába is. Aztán Bella könnyedén továbblibbent a piszkos csészékkel teli tálcával.

A mosogató ablakánál találkozott Gemmával. A lány sok mindenben ellentéte volt Bellának; nagydarab, szőke, mosolygós, közvetlen, de szabadszájú is. Kicsit naiv a huszonöt évéhez képest, de jóindulatú. A kávézóba látogató férfiak többsége ugyan egyikükkel sem foglalkozott, de ha valaki mégis felfigyelt a két felszolgálónőre, akkor először Gemmánál próbálkozott. Őt tartották megközelíthetőbbnek. Amennyire Bella tudta, vagy inkább sejtette, Gemmánál volt is esélyük az ilyen véletlenszerűen megismert férfiaknak, no persze, nem mindegyiknek. Bella még örült is, hogy a tágas teremben itt van vele mindig egy „villámhárító”, egy másik nő, aki jobban néz ki nála, talán megközelíthetőbb is, ezért az esetleges, nőre vágyó férfiak inkább vele próbálnak kapcsolatba lépni. Ám azért legalább naponta egyszer akadt olyan is, akinek Bella jobban tetszett. Míg Gemma nagy volt, ő filigrán. Bella nem hivalkodhatott a testével, az alakjával, igaz, nem is volt miért szégyellnie azt. Egyes értő férfiaknak ő tetszett.

No, nem ennek az iménti sóvárgó pasasnak, aki csak utálatot ébresztett benne. Amikor egyszerre tolták be tálcájukat a mosogatóba, összeért a kezük és egymásra nevettek. Gemma a Boville-i Napsugár Kávézóban töltötte „értékes fiatalságának soha vissza nem térő éveit” – mint mondotta olykor, maga is nevetve. Bella kedvelte Gemmát, azért is, mert vele soha nem volt konfliktusa. Ha nagyritkán el kellett cserélni egy-egy szolgálatot, változtatni a beosztásukon, Gemma szó nélkül megtette ezt Bella kedvéért, ezért hasonló esetben Bella sem habozott segíteni neki.

- Nálad is próbálkozott, láttam – somolygott a szőke lány. Háttal álltak most a kis asztaloknál ülő vendégeknek. A főnök, az ötvenhez közeledő Castors, nem szerette, ha a személyzet egymással beszélget munkaidőben. De most hátul volt a raktárban, a szállítókat fogadta. Rajtuk kellett tartania a szemét, mert bár a drága kávészállítmányok ipari kiszerelésben érkeztek, nagyobb dobozokban, amit csak egy férfi bírt felemelni, azért az italos dobozokból a szállítók olykor-olykor kiemeltek egy palack „üdítőt”, ahogyan ők mondták, ha rajtakapták őket. Az ilyenek többé nem tették be a lábukat a „Napsugár” raktárába, erről Castors gondoskodott.

- A főnök még nem célozgatott neked? – érdeklődött Gemma, amikor legközelebb ismét összefutottak a pult mögött. A pultos aznap délelőtt Nina volt, aki valahonnan a Balkánról került ide, még nem beszélte elég jól a nyelvet, hát beállították a pult mögé, ahol csak a két felszolgálóval kellett érintkeznie. Gemma és Bella hamar rájöttek, hogy elég világosan artikulálni a kért italok, kávék fajtáját, nevét, és Nina már készíti is.

- Mire?

- Ezek szerint nem, mert akkor tudnád, miről van szó – nevetett egyet a lány. Kivitte a tizenkettes asztalhoz a rendelést, majd visszajött. Éppen az a kis szünet következett, ami délelőtt tizenegy tájban szokott bekövetkezni, nap mint nap, változatlanul. Elfogytak a reggeliző vendégek, a nyugdíjasok is, akik rendre betérnek egy-egy kávéra, és mivel közelgett az ebédidő, hát már nem jöttek mások – egy ideig. Castors még mindig a raktárban volt. Nina egy szótárba mélyedt, amelyikben elől cirillbetűs szavakat és azok latin betűs helyi megfelelőjét látták a lányok. Tanult.

- Képzeld, simán megfenyegetett. Választás elé állított: vagy lefekszem vele, vagy kirúg. Ilyen egyszerűen megy ez főnökék világában – Gemma egy pillanatra most komoly volt, messze nem az a felhőtlen lány, akinek itt ismerték. És amilyennek eddig Bella is ismerte.

- És te mit választottál? – kérdezte Bella, kicsit ostobán, annyira meglepte a dolog. Gemma vállat vont:

- Itt vagyok, nem?

- Szóval… megadtad magad.

- Nem mondanám. Eljött a lakásomra, egyszer, kétszer. Közben találkoztam egy barátommal, és az kitalálta, mit tegyünk. Szerzett egy kis kamerát, elhelyezte úgy, hogy senki se lássa, aki belép abba a kicsi bérelt szobámba.

- Felvetted, ahogyan... te meg ő…

- Igen. Felvettem magunkat az ágyban. Beleadtam mindent, amit ilyenkor lehet, a főnök úr kellemesen meglepődött, még fizetésemelést is ígért. De aztán nem lett belőle semmi…

- Miért nem?

- Mert a barátom csinált pár másolatot a filmről. DVD-re, tudod, olyan elektronikus lemezre. Egyet hoztam belőle a főnök úrnak és kértem, nézze meg. A maradék haja is égnek állt, amikor előkerült a raktárból, ahol nézte. Közöltem vele, hogy nem kell a fizetésemelés, de itt maradok dolgozni, és a DVD-ből van még pár példányom, ha kekeckedik velem azután bármikor is, ha csak egy rossz szót szól, elküldöm az egyiket a feleségének, a másikat az étteremtulajdonosok szövetségének, ahol ő az alelnök, és a kávéháztulajdonosok szekciójának vagy micsodának a vezetője. Így olvastam egyszer egy újságban…

- Gondolom, azóta csöndben van.

- Hát az biztos, hogy nem jár a lakásomnak a tájékára sem. Csak szolgálati ügyekben váltunk szót még akkor is, ha késő este én vagyok az utolsó alkalmazott, aki még itt van vele.

Bella hirtelen nem tudta, erre mit mondjon. Gemma rámosolygott:

- Ha törleszkedik, szólj nekem. Megvan még az a kamera, kölcsönadom egy éjszakára! Utána garantáltan nyugtod lesz a pasastól, és még az állásod is biztosítva sok évre. Mint az enyém.

Bella nem akarta megbántani Gemmát, hát inkább hallgatott. Csak bólintott, mint aki egyetért mindezzel. De ott belül tudta: a zsarolás nem az ő műfaja. Ha a főnök próbálkozna nála, és azt nagyon erőszakosan tenné, inkább fölmondana. Pedig hát neki sem megy jól, akárcsak Gemmának. Ő is csak egy kis szobát bérel, igaz, két utcára innen. Kényelmes onnan bejárni dolgozni, elég rá öt perc, és hazafelé sem kell sötét külvárosi utcákon bolyongania, vagy éjszakai buszjáratokra várnia.

- Kisasszony, két mexikói kávét!

Nem volt több idejük beszélgetni. Bella úgy gondolta, éppen eleget hallott Gemmától ahhoz, hogy egy kicsit ismét megundorodjon a világtól. Hát ilyen időket élünk..? Tudta persze, hogy ez a huszonegyedik század, amelyben minden megtörténhet – jó is, rossz is. De amikor így a saját környezetében szembesült valami ilyesmivel, akkor egy kis időre elment a kedve.

Fél tizenkettő után belépett egy postás. Idős volt, bajuszos, szigorú tekintetű. Ritka vendég itt, és hamar kiderült, hogy most sem vendégként érkezett. Gemmához fordult:

- Isabella Denizt keresem.

Gemma előbb nyelt egyet, aztán odaintette Bellát:

- Téged keres a postás bácsi! – majd amikor a lány közelebb jött, hitetlenkedve szólt: – Azt hittem, Bella a neved.

- Ez csak a rövidített változat – humorizált a lány, már elfelejtette iménti rossz hangulatát. Castors is felbukkant, a pult mögül nézte a jelenetet. A kávézóban most alig volt valaki.

- Maga Deniz kisasszony..? A lakásán kerestem, ajánlott és hivatalos levele jött a városházáról. Mondták a szomszédok, hogy itt dolgozik, és mivel úgyis erre vitt az utam…

- Kér egy kávét?

- Szolgálatban sajnos nem lehet.

- Jöjjön majd vissza szolgálat után, a vendégem lesz – ígérte Bella mosolyogva. A postás rábámult, aztán mintha kisimultak volna a vonásai, eltűnt szeméből a szigorúság. Látta a lány tiszta tekintetét, derűs arcát, és ez mintha most valami módon átragadt volna rá, maga is ilyen lett.

Bella aláírta, a postás elment, a levél pedig ott maradt a kezében. „BOVILLE Város Önkormányzata” volt a feladó. Félrevonult egy üres sarokasztalhoz, felbontotta. Castors, a főnök már ment volna oda, hogy megtiltsa – „a személyzet nem üldögélhet az asztaloknál, inkább takarítsa le a többi asztalt” – de a férfi megpillantotta Gemma kemény tekintetét és visszakozott. Bellát most nem zavarhatja senki.

A levélben arról értesítették, hogy a származását nem sikerült megállapítani. „A rendelkezésünkre álló adminisztratív eszközökkel nem tudtuk megismerni az ön világra jövetelét megelőző eseményeket. Kérem, ne felejtse, hogy a város gyámügyi és egyéb hatóságai, közöttük az irattár, már huszonkét évvel ezelőtt sem rendelkezett semmilyen adattal arra nézve, hogy kik lehettek az ön szülei. Számunkra is csak annyi volt ismert, hogy önt a Deniz-téri templom bejárata előtt találták körülbelül egy vagy kétnapos korában…”

- Hát én megpróbáltam – jegyezte meg Bella. Egy makacs vonás jelent meg az arcán. És ott belül a tudatában is felnőtt valami. Nem harag, nem elkeseredettség. Inkább egy makacs akarat. „Még ti sem mentetek semmire, gyatra hivatalnokok? Hát persze, hogy nem értetek el eredményt, mert nem a ti ügyetek ez, úgy igazán. Nem függ tőle semmi, belenéztetek pár ősrégi, poros aktába, néhány papírba, aztán máris elegetek volt az egészből, és sebesen írtátok a választ. De én… nekem ez fontos, ezért hát nem adom fel. Majd bebizonyítom nektek, hogy amire egy egész hivatal nem volt képes, az nekem menni fog akkor is, ha egyedül vagyok, és most még éppen úgy nem tudok semmit, mint ti, nyomorultak!”

Valami látszott az arcán. Mert amikor eljött a sarokból, még Castors, a főnök is megkérdezte:

- Rossz hírt kapott, Bella?

- Ahogy vesszük… – a lány a főnökre nézett, eszébe jutott, amit Gemma mesélt. Ugyanakkor, talán éppen azért, hogy különbözzön Gemmától és módszereitől, komoly, de nagyon is emberi hangon válaszolta: – Még ők sem tudják, ki vagyok.

- Tessék..?

Erre még Nina is közelebb húzódott, és Gemma is rögtön ott volt mellette. Végül is, miért ne tudhatnák? Nem szégyen ez – vélte Bella, és mindjárt hozzátette magában: „Ha mégis, hát nem az én szégyenem”.

- Talált gyerek vagyok – mondta egyszerűen, és a tekintete arcról arcra vándorolt közben – Huszonkét évvel ezelőtt, március 2-án hajnalban valaki – talán az anyám? – kitett a Deniz-téri templom ajtaja elé, megnyomta a csengőt és elszaladt. Mire a pap kijött, már senkit sem látott, csak a csecsemő sírt ott a pólyában. Ezért adták nekem a „Deniz” nevet.

Nagy csönd lett, mindenki várta a folytatást. Bella látta ezt az arcukon, de csak vállat vont:

- A történet itt kezdődött, a folytatás sem volt érdekesebb. Árvaházban neveltek, aztán magához vett egy idősebb házaspár. Nyolc évig éltem velük, akkor egymás után meghaltak, elvitte őket a rák. Közben kijártam pár iskolát, de szakmát nem tanultam. Egyetemre nem tellett, és most itt vagyok.

Egy pillanatig csend volt. Aztán egy vendég lépett be a kávézóba. Mire asztalt választott és leült, Bella már ott állt mellette:

- Jó napot, mit parancsol?

A lány lezuhanyozott, fürdőköpenybe bújt, lekapcsolta a tévét, most zenét sem hallgatott. Körülnézett a kis bérelt szobában, és leült az ágya szélére. Valami azt súgta neki, hogy most koncentrálnia kell.

Régebben egyszerűen nem foglalkozott a dologgal: kicsoda is ő..? Egyszerűen átlépte a kérdést, ahányszor csak felmerült. Az iskolában legalább évente egyszer megtörtént, hogy valamelyik tanár a szülőkről íratott dolgozatot. Ilyenkor Izabella Deniz gondosan felírta a nevét a papírlap jobb felső sarkába, majd zárójelben utána illesztett egy kérdőjelet. Ennek magyarázata a szövegben kapott helyet, ami egyetlen mondatból állt, és azt tudatta a tanárral, hogy őt úgy találták, intézetben van most, a szüleiről mit sem tud. A lány még emlékezett egyik-másik tanárának döbbent tekintetére, amikor három perccel a dolgozatírás kezdete után kivitte a papírt, odanyújtotta, és megkérdezte, hogy a hátralévő negyven percre kimehet-e az udvarra? A legtöbb tanár, egy pillantást vetve a leírt mondatra, gépiesen bólintott, és Bella voltaképpen még örült is, hogy bő fél órát kint sétálhat az udvaron, a fák alatt, a jó levegőn, még ha tél volt, akkor is.

De most már komolyra fordult a helyzet. Maga sem tudta, miért, de úgy érezte, a dolognak tétje van. Bár nem tudta volna megmondani, miféle tétje. A TÉT – ő maga volt. A létezése, az élete, a munkája. Igaz, egyikkel sem volt elégedett. Másoknak vannak vagy voltak szüleik. Tudják, kik: a legtöbbször velük nőttek fel. Az anya, az apa adott valamiféle mintát. Vagy ha nem mintát, hát utat mutatott – például azt követelték, hogy a fiuk kövesse őket a szakmájukban. Ha volt üzletük, elvárták, hogy a fiuk vagy lányuk majd átvegye tőlük: hogy ugyanazt a szakmát tanulja ki – osztálytársainak csaknem a fele ilyen előre kijelölt úton haladt.

Neki nem volt senkije, hát nem is jelöltek számára utat. Eleinte azt hitte, így könnyebb lesz. De a szülők legalább doppingolták volna, terelgették volna, sőt az is lehet, egyengették volna az útját. Mire elvégezte az iskolákat, éppen elege lett a tanulásból. Élete utolsó három évében csak tengett-lengett. Az egyetlen, ami érdekelte, vezette őt a Napsugár Kávézóba. Ez nem volt más, mint a… kávé.

Tanult róla a neten, elolvasott mindent a kávéról. Már korábban is dolgozott egy kávézóban, de a tulajdonos a szerencsejátékok rabja lett, és tönkrement, eladta boltot, a vevő pedig kisebb éttermet csinált a helyén, és az előző személyzetet elbocsátotta.

De Bellát most nem a kávé foglalkoztatta. Elgondolkodva ült, majd fáradtam hanyatt dőlt az ágyon. Az imént, még meztelenül a fürdőszoba-tükör előtt úgy kémlelte önmagát, mintha a teste elárulhatná, ki is ő valójában..? De a test nem árulkodik ilyesmiről. Mi több, igazából semmiről sem árulkodik. A haja világosbarna, aligha dél-európaiak voltak a szülei – töprengett még a tükör előtt a lány. A szeme egy csöppet sem mandulavágású, tehát nem is Ázsiaiak, még csak egyikük sem lehetett az. A vonásai annyira szabályosan európaiak, hogy már-már unalmasak. Filigrán a teste, néha kamaszlányosnak is tűnik neki magának, de azért megvannak a domborulatok, ahol kell. A lába hosszú, dereka karcsú. A frizuráját többször változtatta, most éppen rövid, majdhogynem fiús a haja. A bőre is fehér, no, nem nagyon, mert nem fél a naptól, sőt olykor kifejezetten élvezettel sütteti magát. Szoláriumba nem jár, mégis szép barna, de csak ott, ahol a nap is éri.

Egyszóval nem talált magán árulkodó vagy bizonyító, vagy legalább iránymutató külső jegyeket. Ki kell hát nyomoznia: ki is ő? Nem tudta volna megmondani, miért érzi ennek egyre nagyobb szükségét. Talán, mert túlságosan egyedül volt ezen a világon. Kapaszkodót keresett. Ha már talált volna magának egy férfit, akiben bízni lehet, aki szilárdan áll mellette…

A férfiak! Eddig kettővel volt dolga komolyabban. Az egyikkel pár hónapig együtt is élt egy ennél valamivel nagyobb, bérelt lakásban. Aztán egy tavaszi napon Bella azt hitte, teherbe esett minden elővigyázatossága ellenére – és elkövette azt a hibát, hogy ezt közölte is a férfival. Aki még aznap elköltözött, míg Bella munkában volt. Először kétségbeesett, de néhány nap múlva kiderült, hogy csak hamis riadó volt – nem volt terhes. És nem is sajnálta már a férfit, aki úgy eltűnt, hogy azóta sem bukkan fel. Valószínűleg még a várost is elhagyta ijedtében, hogy apa lesz, hogy meg kell nősülnie, vagy hogy gyermektartást kell fizetnie… Azóta Bella nem járt senkivel.

Most gondolataiba merült. Valami ismeretlen vágy hajtotta, amihez foghatót eddig még sohasem érzett. Kamaszkorában csak a dac élt benne, nagyon haragudott az ismeretlen szülőkre, akik ilyen aljas módon hagyták őt cserben. Megszabadultak tőle! Eldobták, mint egy használhatatlan rongyot? Egy gyereket, egy embert eldobni – ennél nagyobb bűnt el sem tudott képzelni már tizenévesen sem. Mindez nagyon fájt neki.

Huszonkét éves korára talán bölcsebb lett. Vagy azt hitte.

Most már a kíváncsiság uralta. Kétszeresen tudni akart. Tudni, hogy kik a szülei, és tudni, hogy miért szabadultak meg tőle ilyen brutálisan? Persze azzal is számolnia kellett, hogy már nem élnek, és legfeljebb poszthumusz ismerheti meg őket. Jószerével csak az adataikat, de azt már nem, miféle emberek voltak és milyen szándékok mozgatták őket. De ez is több lenne a semminél.

Ha a szüleire gondolt, fájó üresség támadt benne. Így volt ez korábban is. Ám most már szerette volna betölteni azt a teret, hogy ne fájjon annyira. Ha legalább a nevüket megtudná! Igaz, ő továbbra is maradna Isabella Deniz, megszokta már.

Az, hogy valamit örökölhetne is, fel sem merült benne. Örökölni olyanok után, akik ezt tették vele..? Az nem lenne rendjén, és különben is, nem ez mozgatta most őt. Csak egy kapaszkodóra vágyott. Valamilyen tényre, ami egy szilárd pontot jelentene az életében. Hogy megtudja, egyáltalán honnan jött. Szegények voltak a szülei, vagy tehetősek? Mi volt az apja, anyja szakmája? Kit szerettek, mit utáltak, hol éltek? Látni egy házat, igen, ezt szerette volna Bella. Egy házat, falat, ajtókat, lépcsőt, amelyeken jártak, ablakokat, amelyeken kinéztek. Talán majd találkozhat szomszédokkal is, akik ismerték őket, és mesélnek róluk..?

Bella helyet keresett a világban. A saját helyét. És ismerve önmagát, tudta: nem lesz nyugta, míg azt meg nem találja.

Vasárnap délután elment a Deniz-térre.

Amikor leszállt a buszról és a legközelebbi ház falán meglátta a táblát, különös érzés fogta el. Járt már itt az elmúlt években, megnézte a templom bejáratát is. Most is érezte, milyen furcsa, hogy az ő neve meg a téré azonos. Ha híres ember lenne, akiről még életében teret neveztek el… De itt fordítva történt: őt nevezték el a térről. Mégis, ez is jelentett egyfajta kapcsolatot. Jól megnézte a házakat. Tavasz vége volt, virágillat szállt a levegőben. A Deniz-tér környékén régebben a török bevándorlók laktak, de aztán elfogytak, elköltöztek.

Becsöngetett a plébániahivatalba. Amikor az ajtó kinyílt, egy fiatal pap állt ott, nem, lehetett még harminc sem. Mosolygós, rokonszenves férfi, bizalmat gerjesztő szemmel és magas homlokkal:

- Dicsértessék!

- Jó napot… azaz dicsértessék Jézus Krisztust – Bella zavarba jött. Nem volt vallásos, semmilyen egyházhoz nem tartozott. Tudta viszont, hogy minden vallást tisztelni kell. Ha már az emberek nagyobb része hisz, vagy legalábbis azt hiszi, hogy ő hívő „a maga módján”, akkor ez nem válhat gúny tárgyává. Különben is, most komoly dologról volt szó. Habozott, és látszott az arcán a csalódás. De a pap ezt nem vette rossz néven:

- Túl fiatalnak talál? Pedig biztosíthatom önt, kedves kisasszony, hogy ha emberi bölcsesség terén még nem is érek nagyhírű elődöm, Paul atya nyomába, azért igyekszem. Bármiről beszélhet velem.

Bementek egy meglehetősen rideg fogadószobába, ahol persze feszület lógott a falon, néhány szék állt egy kicsiny asztal mellett, amelyen feketébe kötött könyv hevert, gerincén aranyozott betűk hirdették, hogy az a Szent Biblia.

- Az én gondom tényleg az, hogy ön túl fiatal – mondta a lány – merthogy reméltem, azzal a pappal beszélhetek, aki huszonkét évvel ezelőtt itt... dolgozott.

- Az Paul atya volt, akit tavalyelőtt szólított magához az úr. Én Gregor atya vagyok.

- Isabella Deniz.

- Úgy hívják, mint a teret?

- Igen, és nem véletlenül. Csecsemőként kitettek a templom elé egy hajnalon, és…

- Az maga volt? – ragyogott fel Gregor atya frissen borotvált arca – Paul atya említette, hogy lám, hosszú szolgálata alatt még ilyesmi is előfordult. Szóval a térről kapta a nevét. De miben segíthetek önnek?

- Hát éppen ez az. Ön már későn jött be a képbe… ha szabad így mondanom.

- Értem. Szeretne valamit megtudni a szüleiről? Akik önt kitették?

- Igen. Tulajdonképpen azt nyomozom, ki is vagyok én valójában?

A pap arcán most nem volt mosoly, komolyan nézte a lányt:

- Mindnyájan ezt szeretnénk tudni… De bocsánat, ezt most másképpen értettem. Tudja, mit? Adjon pár napot. Paul atyát ugyan már nem kérdezhetjük meg, viszont a plébánia egy krónikát vezet, és így nyomára akadok majd ennek az eseménynek is. Telefonáljon ide… mondjuk holnapután, kedden, rendben van?

A pap nem is tudta, milyen sokat lendített ezzel az ügyön. Legalább is Bella lelkében már ott gyökerezett a remény, hogy valamit majd csak találnak! Az, hogy egy másik ember is tud az ügyről, sőt, abban igyekszik neki segíteni, egyszer s mindenkorra eldöntötte a dolgot: nyomozni fog, igen! Mert vasárnap délutánig még az is megfordult a fejében, hogy el sem kezdi az egészet. Igazából talán a lelke mélyén nem a kudarctól félt – hogy nem derül ki semmi a származásáról – inkább attól, hogy valamilyen kellemetlen, fájó igazság birtokába jut, ami aztán majd egész hátralévő életében gyötri a lelkét.

Most viszont az jutott eszébe, hogy megbíz egy magándetektívet. De az sokba kerül, alkudozott önmagával, és egy ilyen embernek ez csak egy ügy lenne a sok közül. „Többet érhetek el magam, ha elég kitartó vagyok – mert engem valóban érdekel a nyomozás eredménye..!”

A magándetektívet tehát elvetette, félt attól is, hogy mégsem hozna eredményt. Nem volt sok pénze, a kávézóban keveset tudott félretenni. Mégis, nagyon szeretett ott dolgozni. Reggel, amikor a hátsó, személyzeti bejáraton át belépett és megcsapta orrát a kávéillat – nos, ez volt az a pillanat, amit a legjobban szeretett. A „Napsugár” igazi kávézó volt; itt csak némi süteményt és vagy harmincféle kávét árultak. Nem volt büfé és nem volt büfészag; nem volt alkohol és nem volt alkoholszag. Kis túlzással a „Napsugár” a kávé szentélye volt, a kávézás sajátos temploma. Bella maga sem tudta, miért, de már ösztönösen ellesett minden fogást. Úgy érezte, tud mindent, amit a kávé főzéséről, elkészítéséről tudni kell, kezdve onnan, hogy az ember kiveszi a jószagú zsákokból a barna, zöld vagy fekete magvakat.

Bella a kávé bűvöletében élt, de ezt senki sem tudta róla. Még azok a fiúk sem, akik eddig közelebb kerültek hozzá. Igyekezett is elfelejteni őket. Nem dicsekedett el senkinek azzal, hogy nemegyszer estefelé órákon át kávés honlapokat néz, hogy alaposan tanulmányozza a gyári leírásokat, a minőségi teszteket, és hogy mára már odáig jutott: képes egyszeri szaglással megállapítani, miféle kávé illata van a levegőben, miből főzték – ez büszkévé tette őt. De ez még nem volt ok arra, hogy ezzel el is dicsekedjen. Tisztában volt azzal is, hogy a „Napsugárban” ezt senki sem értékelné. Castors úrnak nem egy igazi „baristára”, kávézsenire van szüksége, hanem felszolgálólányra. Lehetőleg olyanra, aki tudja, mi a különbség a csokoládéval dúsított mexikói és a skandináv világos között. Olyan ez, mintha egy sarki italmérésben alkalmaznának egy igazi „someliert”, borszakértőt… A „Napsugárban” sem mondhatja el senkinek, hogy ez a hobbija, amit ő azért a kedvtelésnél jóval komolyabban vesz. Talán még ki is nevetnék érte. Nem, erre Bellának egyáltalán nem volt szüksége.

Kedden délután gyorsabban dobogott a szíve, amikor telefonált a plébániára. Elég volt kimondania a nevét – az annyira jellegzetes volt, hogy a fiatal pap máris felderült. Bella maga előtt látta a férfi arcát, és szinte a hangjából is érezte, mennyire felszabadult, hogy az unalmas napi ügyek helyett erről a régi érdekességről regélhet:

- Jó, hogy jelentkezett! Nem, ne örüljön előre, nem tudom megmondani, kik a szülei, illetve még az édesanyja nevét sem sikerült kinyomoznom. De a keresgélés közben támadt egy gondolatom, egy nyom, amin talán elindulhat… Sőt, két nyom is! Először is, a kórházak. Huszonkét évvel ezelőtt elég ritkán eshetett meg, hogy valaki otthon szült, de ha mégis, akkor is beszállították őt egy kórházba és megvizsgálták, hogy minden rendben van-e vele és a gyermekkel… Szóval valahol nyoma kellett maradjon az ön megtalálását megelőző napokban. A másik dolog: mi van, ha az édesanyja ezt csak ideiglenes megoldásnak szánta, később visszajött volna önért, illetve ahová vitték, jelentkezett volna akár a gyámhatóságnál is, de nem tudta megtenni, mert... meghalt? Hisz bármi történhetett vele, miután eltávozott a templom elől. Méghozzá igen viharosan távozott, nyilván, nehogy meglássák őt. Utána kéne néznie különböző helyeken, még könyvtárban is.

- Ez jó ötlet. Köszönöm…

Volt hát min töprengenie. Aztán másnap elintézte Gemmával: elvállal helyette egy egész vasárnapot, ha a következő három napon mindig délelőtt dolgozhat, Gemma pedig vállalja a délutánt és az estét, amikor a legnagyobb forgalom van. Ezt egymás között döntötték el; mindketten tudták, hogy Castors úgysem szól bele. Nem mer ujjat húzni Gemmával, hisz nála van az a bizonyos CD…

Bella már aznap késő délután megjelent a város legnagyobb könyvtárában. Előbb egy morcos nővel volt kénytelen beszélni, de az nem sokat segített. Ekkor felbukkant egy fiatalember. Nem volt még harminc, szemüveges, nyurga, mosolygós és igen készséges. Rögtön letegezte a lányt:

- Szia. Hallom, keresel valamit, de a kolléganőm… hogy is mondjam, finoman… nem rajongott a feladatért. Átpasszolta nekem. Jó ötlet volt – a bók finom volt, szelíd, csöppet sem tolakodó. Amilyen az egész ember. Bella elmondta, mi történt a téren huszonkét évvel ezelőtt, megadta a dátumot is. Ki kell nyomoznia, ki volt az a nő, mi történt vele előtte, és esetleg utána? Tim, a könyvtáros hangosan töprengett:

- A népesség-nyilvántartó aligha segíthet, hisz ők sem ismerhették az anya kilétét. Nézzük meg előbb a számítógépes rendszerünket. Vannak-e adatok a kórházakról huszonkét évre visszamenőleg?

Leültek egy számítógép elé. Sokat ugráltak ide-oda intézmények és adathalmazok között. Volt, ahol csak úgy tudtak volna bármit is kérdezni, ha ismerik az anya nevét, de hát éppen ez hiányzott. Tim próbálkozott a dátumokkal. Az előző három napban, február 27-én, 28-án és március 1-én a város négy kórházában tizennyolc gyermek született, nyolc lány és tíz fiú.

- Mindig több fiú születik, mert ők sérülékenyebbek és közülük több hal meg – fitogtatta a tudását Tim. A lány érezte, hogy tetszik a könyvtárosnak, és ennek most önző módon örült is. Nem baj, így legalább nagy kedvvel keresi azt az annyira hiányzó adatot! Talán valami jutalomra is számít..?

- A fiúkat felejtsük el. Csak az akkor született lányok érdekelnek – jelentette ki határozottan. Tim a meglehetősen zilált frizurájába túrt és oldalról sandított Bellára:

- Te voltaképpen kit keresel? Az anyát?

- Igen, mert a gyerek már megvan – és önmagára mutatott. Tim egy pillanat alatt átlátta a dolgot, bíztatóan mosolygott:

- Értem, akkor hát keressünk tovább.

Meglett mind a nyolc lány adata, és amikor Tim utánanézett egy másik adathalmazban, kiderült, hogy azok a lányok azóta is élik az életüket, felnőttek. Szélesíteni kellett a kört. Ezúttal földrajzilag. Tim úgy vélte, nem szorítkozhatnak csak a városra:

- A környező kisvárosokban is vannak klinikák, kisebb kórházak. Lássuk csak, hányban van szülészet?

- És a bábák? Akik segítenek, ha valaki otthon szül?

Tim szemöldöke felszaladt a homlokára, majd a feladatra koncentrált:

- Nem lehet, hogy a gyerek… szóval te... akkor már idősebb voltál? Egy-két hetes? A csecsemők olyan egyformák, és sokáig nem változnak.

- Azt csak te hiszed. A szakemberek ezer jelből következtetnek egy csecsemő korára. Hozzám is mellékeltek akkor egy papírt, amit aztán tizennyolcadik születésnapomon a gyámhivatalban a kezembe nyomtak. A szakorvosok a kórházban, ahová a templom elől bevittek a mentők, a köldökzsinór csonkja alapján megmondták: maximum két nappal előbb születhettem.

- Ez az! – csapott Tim a homlokára – A köldökzsinór! Ha az szabályosan lett ellátva…

- …Úgy lett ellátva!

- …akkor szakképzett személy segédkezhetett a szülésnél.

- Vagy maga a szülő nő, azaz az anyám volt szakképzett!

Egymásra meredtek. A nyomozás izgalma máris feldobta őket. A férfi keze lázasan járt a klaviatúrán.

- Megnézem a rendőrségi jelentéseket, amiket azóta már nyilvánosságra hoztak. De ha nincs nevem…

- A térről neveztek el Isabella Deniznek.

- Ó, ezt bemutatkozásnak veszem. Én meg Tim Cattaro vagyok. Jó, tudom, nem erre az adatra vártál… De keresem tovább, csak légy egy kis türelemmel.

Többféle adatot kellett összevetni. Lehet, hogy mégis nekem lesz igazam? – gondolta Bella, amikor a keresést kénytelenek voltak kiterjeszteni a tágabb környék kórházaira is. Észre sem vették, hogy múlik az idő. A morcos, vénlány-külsejű könyvtárosnő néhányszor elment mellettük és mindannyiszor rosszalló tekintetet vetett rájuk. Végül, negyedórával a zárás előtt Tim csak annyit mondott:

- Megvagy!

- Mármint hogy én..?

- Hát persze! Megtaláltalak, legalábbis azt hiszem. Nézd csak, itt a harmadik sorban van egy név: Marcia York. Még talán az is lehet, hogy tényleg hívtak így valakit…

- Miért, ez szerinted egy álnév?

- De még mennyire! Nézd, beleírtam a népesség-nyilvántartó keresőjébe, és kiderült, hogy nincs egyetlen Marcia York ebben a szép nagy országban… Vagyis az, aki a... hol is? A Latham-i Szent Erzsébet kórházban február 27-én megszülte a kislányát, akinek a nevét nem jegyezték be… már ez is furcsa… az egyszerűen nem szerepel semmilyen adatbázisban. Nézzük csak meg, miféle kórház is ez… – Tim bűvészkedett valamit, hol beírta a keresőbe a szavakat, hol az egérrel kattintgatott jobbra-balra, és végül megjelent egy fénykép. Eléggé szánalmas épületet láttak. A fénykép tizennyolc évvel ezelőtt készült. Tim a fejét csóválta:

- Tudod, mi ez a lepukkant intézmény? Egy szegénykórház. Persze nem így hívták már akkor sem. Latham maga sem egy világváros, inkább egy koszos fészek, egyszer jártam ott, mondhatom, az esztétikumot arrafelé hírből sem ismerik. És még annak egy külvárosában van ez a nyomorúságos valami… Illetve volt. Ma már nincs meg, lebontották. De akkor itt szültek a hajléktalan nők, meg akiknek nem volt pénzük, sem biztosításuk.

- Nagyon szegény lehetett, ha nem volt biztosítása sem – suttogta a lány. Tim nem figyelt rá, nagy lendülettel folytatta:

- Hát ezért mondhatott be akármilyen nevet! Nem ellenőrizték a biztosítási számát, se jogviszonyát, semmit, merthogy mindezzel nem is rendelkezett. Nem voltak iratai, az a gyanúm. Elhitték hát a nevet, amit bemondott. Pedig száz százalékra biztos vagyok benne, hogy kitalálta a nevet. Huszonkét évvel ezelőtt ezen az egész környéken nem élt egyetlen York nevű család sem.

Bella még egy pillantást vetett a listára, aztán Timre:

- Akkor most hogyan tovább?

- A kórházból két nappal a szülés után kitették. Vagy egyszerűen fogta a gyereket, azaz téged, és meglépett. Szoktak ilyent csinálni, hallottam. Valahogyan ideutazott a városba, letette a gyereket a templom előtt, aztán… – Tim hangja egyre gyengült. Valahol odább megszólalt egy csengő és egy női hang a megafonokban:

- Kérjük kedves kései látogatóinkat, fejezzék be a munkát. Öt perc múlva zárunk.

Tim az órájára nézett:

- Ma már tényleg nem juthatunk tovább. Holnap reggel, ahogy bejövök, az lesz az első dolgom, hogy utánanézek. Mondd, az is lehetséges, hogy az édesanyád él? És megtaláljuk?

Bella kicsit visszarettent. Hogy él-e..? Azt anyja? Ez annyira hihetetlennek tűnt. Ki is mondta:

- El tudod képzelni, hogy él valahol egy család: férj, feleség, akik anya és apa is egyben, van néhány gyerekük, és azzal a tudattal kelnek reggel és fekszenek le este, hogy valahol biztosan van egy másik gyerekük, egy lányuk is? De soha nem tesznek egy lépést sem azért, hogy megkeressék?

- És mondd, könnyű lenne megtalálni téged?

- Szerintem nem lehetetlen. De ha egy anya olyasmit tesz, mint az enyém tett velem… ha egyáltalán képes eldobni a saját gyermekét… akkor miért is várom el, hogy megtaláljon? Hiszen az ilyen soha nem fog engem keresni! Hogy szembesüljön a saját szégyenével? És ahogyan múlik az idő, úgy lesz ez egyre lehetetlenebb. Közben persze lehet, ő is éppen az idő múlására hivatkozik ott belül. Már ha egyáltalán van valamiféle lelkifurdalása.

Tim kikapcsolta a gépet:

- Holnap megnézem. Ha találok valamit, hol tudlak elérni?

Ennek egy kicsit „randi-szaga” volt, de Bella nem bánta. Kedves fiúnak látszik ez a... Tim, de hát nem köteles találkozni vele. Mindenesetre megadta a telefonszámát, aztán sietett haza.