Melissa Moretti

Asszonyod leszek

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-035-0
MOBI ISBN 978-963-453-036-7

TARTALOM

„Éld az életedet!”

Hétköznapi meglepetések

Kétségek között

Közeledés

Egy biztos pont

Futótűz

Ütközések

Küzdelmes este

Egymás felé

Vég és kezdet

„Éld az életedet!”

Az iroda a lehető legjobb helyen volt, ez újra meg újra örömmel töltötte el Tildát. Ugyanakkor megtett mindent azért, hogy ne nézzen ki „irodának”. Már a szóval sem volt kibékülve. Még az „utazási iroda” elmegy, azt hallva senki sem gondol valamilyen hivatalra. Remélte, az ő esetében is sikerül – ha nem most, hát később – sugallni valami sokkal jobbat, kellemesebbet, hasznosabbat.

A város kellős közepén, az egykori óvárosban volt ez a hely, a három sétálóutca egyikén – ez volt a legszélesebb, itt voltak a legelőkelőbb boltok és butikok… no persze, ami ezzel járt: a városban itt volt a legmagasabb a bérleti díj is. De Tilda biztos volt benne, hogy ha az elején nem is, idővel megtalálja a számítását. Elsősorban nem a szegény, hanem a közepesen tehetős ügyfelekre számított. Ha lesz ilyen, havonta legalább harminc, akkor már nem járhat rosszul.

A nagy kirakatüveg sok fényt engedett a kis helyiségbe, viszont kívülről tükröző réteggel vonták be. Így ha valaki odabent tárgyalt, láthatta az utcát, de őt nem látták. A bejárat sem volt hivalkodó, inkább némi finom diszkréciót sugallt a betérőknek. Kicsit beljebb volt a bizalmasabb tárgyaló, míg elöl a regisztrációs íróasztal. Itt általában Alex-Alexa szokott ülni, mikor melyik – amilyen hangulata van éppen. Itt jelentkeznek előbb az ügyfelek, az alapvető feltételekről itt értesülnek. És ha tovább mehetnek, akkor jutnak be a belső „szentélybe”, azaz a félreeső sarokba, ahová Tilda nemegyszer kijön az íróasztala mögül, hogy maga is leüljön a két kényelmes, igazi bőrrel húzott fotel egyikébe. Középre teszi a laptopját és diszkrét gombnyomogatással kínálja fel az egyre újabb és újabb, társat kereső jelölteket. Ugyan az iroda neve szerint társkereséssel foglalkozik, azért a legtöbben még úgy jönnek ide, hogy „házastárs-keresőnek” hiszik és remélik az intézményt.

Tilda nemegyszer mondta is a lányának:

- El nem tudod képzelni, hogy főleg a nők, de egy bizonyos kor fölött a férfiak is, mennyire hisznek még a házasságban!

- Lehet, hogy én is hiszek? – cukkolta a lánya, Imola, aztán így folytatta: – Van abban valami ironikus, hogy éppen te vezetsz egy házasságközvetítő irodát, aki soha nem mentél férjhez!

- Kis tévedés, amit rögtön javítok – vágta rá az asszony – Igaz, hogy én sohasem mentem férjhez, de csak azért, mert a jelöltem sajátos módon „dobbantott”. Az apád egy másfél hónapos kaland volt, és mire megtudtam, hogy terhes vagyok veled, már nem is közölhettem vele, hiszen hetedhét határon túl járt. Ha igaz, amit később mondtak róla, akkor szó szerint túlment a határokon. Állítólag Ausztráliába emigrált, de sohasem derült ki, hogy ez igaz-e. Én nem kerestem, ő pedig nem jelentkezett.

Imola erre csak vállat vont. Sokszor hallotta a sztorit, ha ugyan ez sztorinak számított. Születésének előzményei ebben ki is merültek, tudta már öt éve. Tizennégy volt, és mielőtt középiskolába ment volna, megkérdezte az anyjától: hogyan is volt ez az apjával? Imola mai lány volt. Óvodában meg az általános iskola első éveiben még érdekelte, hogy más gyerekeknek – no, nem soknak! – van apja és anyja, neki meg csak anyja. De hamar rájött: köröskörül kevesebb az egész család, mint a „fél”, hát belesimult az átlagba.

Tilda gondolatai a lányáról visszatértek az irodához: nyitás után egy perccel beesett az ajtón Alexa is, aki ma Alex volt. A hátsó kis öltözőhelyiségbe sietett, a tágas szekrényhez, amiben a ruháit tartotta: az ilyeneket is, meg az olyanokat is. Tilda kedvelte őt – sajátos színfoltja volt a belvárosnak, mindenkinek szimpatikus lett, ha kicsit is közelebbről megismerte Alex-Alexát. Különben pedig ő maga használta egyszerre ezt a kettős nevet.

Tíz perccel később mindketten a helyükön ültek. Tilda a beérkezett elektronikus leveleket olvasta, Alex-a pedig a tegnapi ügyeket rendszerezte. Kiírta a jegyzetekből, amire még szükség lehet. Minden ügyfelükről nyitottak egy dossziét, és a számítógépben egy mappát. Igaz, az új helyén alig három hete indult az iroda munkája, hát még nem volt sok ügyfél. Tilda remélte, hogy ez mától megváltozik. Számos napilapban hirdetett, és nem hagyta a ki a bulvársajtót sem. Ma jelennek meg az első hirdetések. Máris akadtak, akik már olvasták is valamelyiket, mert többször csöngött a telefon.

Egy férfi és egy nő érkezett. Alex széles mosollyal üdvözölte őket, és helyet mutatott nekik az íróasztala előtt, de azok komoran elhárították az invitálást, nem ültek le. Kiderült, hogy a városi önkormányzattól jöttek, ellenőrizni. Papírokat egyeztettek Tildával, csak úgy állva. A nő alaposan megnézte Alexet, aztán megkérdezte a társát:

- Nem úgy szerepel az iratokban, hogy itt két nő dolgozik?

- Ezzel nincs is semmi baj – állította Tilda mosolyogva.

- De hát ez egy férfi! – mondta a nő, szinte vádlón.

Alex felállt. Magas volt, karcsú, jól állt rajta az öltöny. Jobb hüvelykujjával – amelyen egy réges-régi sebhely látszott – az öltözőszekrénye felé mutatott, és így szólt:

- Ha csak ez a baj, mindjárt jövök – és elment. Egy perccel később pedig előjött – és most nő volt. Azok ketten szóhoz sem jutottak. Alex, a kék szemű, barna hajú, nadrágos, zakós férfi – eltűnt. Helyette kilépett Alexa, egy huszonéves, karcsú és nagyon csinos nő. Feszült rajta a miniszoknya, borotvált lábain egy remek és nem éppen olcsó szandál. Felül pedig, ott, ahol az imént még egy férfiing és zakó simult a testére, most kicsi, hetyke melleket ölelt egy push up melltartó. Az addig férfifrizurának fésült haját egyetlen fejrázással szétzilálta, az a fülére, a homlokára omlott.

- Kár – jelentette ki – Ma olyanom volt, hogy férfi leszek. Most mégis nő vagyok!

A két ellenőr közül a férfi nem hitt neki. Beszaladt a mosdóba, megtapogatta a falakat, és komoran jött elő:

- Nincs kijárat…

- Hát persze, hogy nincs – mosolygott Alex, azaz most már Alexa – Látja az ujjamon ezt a sérülést? Nem véletlenül mutattam az előbb. Ugyanaz vagyok, aki az előbb kiment a mosdóba.

Tilda tekintete egy másodpercre összeakadt a városházi nő pillantásával, és elnyomott egy mosolyt. A férfi is felfogta végre, mi a helyzet, és odasúgta a kolléganőjének:

- Transzvesztita…

Tilda persze tudta, hogy az ellenőrök azért kötöttek bele „Alexba”, mert más hibát nem találtak. Minden pontosan egyezett azokkal a feltétekkel, amelyek mentén az asszony megkapta az iroda bérleti jogát az önkormányzattól. Látszott az arcukon, hogy elégedetlenek, amikor kivonultak.

- Egy siket tyúk és egy még siketebb pasas! – szidta őket Alexa. Aztán máris túllépett a dolgon, értő tekintettel és igen gyorsan végigmérte az iroda közepén álldogáló Tildát:

- Nagyon csinos vagy ma, főnökasszony!

- Jaj, el ne feledd, hogy most nem Alex vagy, hanem Alexa!

- Ha nőként dicsérlek, az még többet ér – vágta rá talpraesetten. Alex igazából férfi volt, de szeretett nőként létezni, és ezt nem is titkolta. Jól kijött a főnökasszonyával. Most ki is mondta:

- De nem azért bókolok itt neked, hogy fizetésemelést kapjak! Bár, ami azt illeti, nem jönne rosszul… De tudom, egy hosszú út kezdetén vagyunk csak.

Közben szakértő szemmel méregette az asszonyt. Látta, hogy jó alakú, hogy a haja sötétszőke, nem festett. Látta, hogy kellemesen domborodik itt-ott, ahol kell. És látta a zöld szemét… és Alex-Alexa látott még valami mást is. Megváltozott a hangja, amikor kimondta:

- Van kisugárzásod. Tudod te, milyen kevés embernek van ilyen? Még nekem sincs mindig, csak olykor. Ha nagyon igyekszem. Te meg ezt csak úgy hozod magaddal, és minden nap itt van veled. Nem csodálom, hogy a férfi ügyfelek még azt is elfelejtik, hogy miért járnak ide…

Tildának tetszettek a bókok, de közben nem veszítette el a fejét. Lassan ment vissza a helyére:

- Ugyan, ne dicsérj. Ilyenből, mint én, van ebben a városban pár tízezer.

- De aki közöttük harmincnyolc, azok között egy sem néz ki harmincnégynek – így Alex és somolygott. Aztán visszament a mosdóba, hogy műszempilláit is feltegye, ha már úgy hozta a sors, hogy ma mégis nő lett belőle.

Az aznapi első ügyfél néhány perc múlva jelent meg. Középkorú férfi volt, szinte a nők álma: őszes halánték, testhezálló, jó öltöny, elegáns cipő. Megnyerő mosoly, párosítva egy kis bizonytalansággal. Így van ez azoknál, akik először lépnek be egy társkereső ajtaján. Mindezt jól látta Tilda, és nem várva, hogy „munkatársnője” visszajöjjön a mosdóból, kilépett az íróasztala mögül, és hellyel kínálta a férfit:

- Üdvözlöm, uram. Kérem, ne érezze magát feszélyezve.

- Könnyű azt mondani… – próbált közvetlen lenni, de szemlátomást nem nagyon ment neki. Végül bemutatkozott: – Emil Gerloss vagyok, mérnök.

- Özvegy vagy elvált? – kérdezte Tilda tárgyilagosan. Mégis lehetett valami abban, amit Alex mondott az imént, mert az asszony észrevette, hogy egyetlen perc alatt megnyugtatta a leendő ügyfelet. Gerloss úr kezdte magát itthon érezni, és biztonságban. Jó hangulatban. Ez a változás ilyen rövid idő alatt csak amiatt jöhetett létre, ami Tildából sugárzott.

- Elvált. Már egy éve.

- A környezetében nem talált rá eddig senkire, aki méltó társa lehetne?

Gerloss úr egy pillanatra meghökkent a „méltó” jelző hallatán, aztán rögtön megtetszett neki és máris használta:

- Sajnos igazából nem. De nem csupán méltó partnerre nem leltem, hanem szinte semmilyenre sem.

- Nyilván végiggondolta már sokszor, hogy milyen társat szeretne… – Tilda hangja megértést jelzett, egyfajta együttműködést ígért, egyszerre volt komoly, de egy icipicit „haveri”, ami még nem ellenérzést, hanem inkább bizalmat ébreszthet egy ügyfélben. Tilda már-már biztos volt benne, hogy a mérnök az iroda ügyfele lesz. – És hogy megkönnyítsem a dolgát, kedves mérnök úr, elsősorban most nem az illető külső adottságaira, inkább a belső tulajdonságaira, sőt, még inkább a belső értékeire gondolok.

Teljesen megnyerte a férfi bizalmát, aki hosszan mesélt arról, hogy milyen hölggyel ismerkedne meg a legszívesebben „egyelőre ugyan nem gondolok házasságra, de nem is zárom ki”-alapon. Tilda tudta, hogy az elvált férfiak legtöbbjének vagy ilyen, vagy olyan határozott elképzelése van a következő nőről: legyen olyan, mint a feleségük volt, vagy abszolút ne legyen olyan, mint a feleségük volt…

Közben bejött egy már nem fiatal nő. Alex csak Tildára pillantott és annak szeme villanásából tudta már, mi a dolga. A főnökasszony viszi tovább a mérnök ügyét, ő pedig foglalkozzon az új ügyféllel. Alex most Alexa volt – leültette a hatvan körüli nőt az asztala elé, és halkan beszéltek, miközben felvette az adatait. Tilda érezte, hogy Alexa kitűnő érzékkel, észrevétlenül húzza az időt, hogy mire végez az asszonnyal, Tilda is szabad legyen, és akkor átadja neki az ügyfelet.

- Van ilyen ügyfelük? – kérdezte Gerloss úr, miután befejezte a felsorolást. Tilda bólogatott:

- Nem is egy. De azért ezen még gondolkodnom kell. Nem minden hölgy-ügyfelünk szeretné, ha csak úgy kiadnám az adatait, az arcképét… Még az is megeshet, hogy az ön ismeretségi körében mozogtak, vagy ami rosszabb, a felesége környezetében… „Csak” fél millióan laknak ebben a városban, mérnök úr. Bármikor összefuthatunk ismerőssel. Tehát előbb megkérdem majd a korban, külsőben szóba jöhető hölgyeket, hogy mit szólnának egy középkorú mérnökhöz, aki szemmel láthatóan jól tartja magát, sportos…

- És nincs semmilyen káros szenvedélyem! – jelentette még Gerloss, megvidámodva.

- Két nap múlva jöjjön be, kérem. Most pedig a munkatársammal elintézheti a formaságokat – felállt, kezet nyújtott az úrnak, aki szemlátomást nagyon szívesen kérdezett volna még valamit, de csak hosszan Tildára nézett, aztán mégsem szólt semmit.

Az ügyfelek helyet cseréltek. Tilda most az asszonyt üdvözölte. Közben látta Alex kezét, aki a karját a saját széke mögé lógatta, hogy Gerloss ne lássa, mit mutogat a főnökének. De a jelzés egyértelmű volt: az asszony nagyon elszánt, jó ügyfél lesz. „Az ilyen nem tágít innen, míg nem kap egy jó társat!” – szokta mondani Alex-Alexa ugyanilyen jelet felmutatva.

- Üdvözlöm, asszonyom, Tilda Cotti vagyok, az iroda tulajdonosa. Látom, a kolléganőm már felvette az adatait. Kérem, mondja el nekem, milyen partner érdekli? Milyen legyen az a férfi, aki miatt újra úgy érezné, hogy élni szép, élni jó..?

Imola a konyha közepén állt. Kezében egy nagy csésze tejeskávé, ezt szerette a legjobban már gyermekkora óta. Mit neki a kakaó, már óvódás korában is tüntetett a tejeskávé mellett, mást nem is volt hajlandó inni. Tilda letette a táskáját az előszobában, és vidáman rákezdett:

- Ma hét ügyfél volt az irodában. Ha csak minden másodiknak találok társat, már elmondhatom, hogy ez jó nap volt.

Imola hallgatott. Az anya nézte a lányát. „El kell ismernem, hogy jól sikerült darab, gyárilag hibátlan!” – szokta mondani az ismerősöknek. Most megint érezte ezt az elégedettséget. Imola tényleg szép. Nem úgy, ahogyan az anyja. Még karcsúbb ugyan, de érezhető, hogy azért teltebb lesz később. A haja is olyan, mint Tildáé, de hosszabbra ereszti. Divatosan öltözködik, pedig nem sok a zsebpénze. A számviteli főiskolára jár. Most első éves, és egyelőre nem tudja még, hogy tényleg az lesz-e a helye. Hogy csakugyan könyvelő akar-e lenni? A bőre finom, hibátlan, a szeme barna, no, ennyit örökölt az apjától, nem többet – ez persze ismét Tilda gondolata volt. Őszintén szólva nem emlékezett már Imola apjára. Ha most itt állna vele szemben, valószínűleg nem ismerné fel, pláne, hogy biztosan meg is változott a korral. A majdnem húsz év alatt az a férfi teljesen kitörlődött az emlékezetéből. És egy csöppet sem hiányzott.

Imola még hallgatott, de Tilda jól ismerte. Hát nem hagyta sokáig várni:

- Ne dugd az arcodat az extra méretű kávéscsészéd mögé, lányom! Elég régen ismerlek már, hogy tudjam, mondanivalód van.

Imola még belemosolygott a csészébe, aztán letette – már üres volt. Az utolsó két percben tényleg csak álcának használta. Körülnézett, helyet keresett a beszélgetéshez. Tilda persze ezt is látta, és rögtön tisztában volt vele: ha Imola ilyen körülményes, ha felépíti a beszélgetést, akkor ez komoly lehet.

A lánya a nappaliba vezette. Itt két régimódi, terjedelmes fotel állt szemben egymással. Leültek, a két lábukat mintegy vezényszóra, egyszerre húzták fel. Ölükbe vettek egy-egy puha díszpárnát – régen is mindig így beszélgettek. Amikor Imola nyolcéves volt, meg tizenegy, meg tizenöt… A ritka beszélgetések témája az idő múlásával egyre komolyabb lett. Tilda most kicsit feszülten figyelte a lányát, és ő szólalt meg elsőnek:

- Ha most azt mondod, hogy terhes vagy, üvöltve kifutok a világból…

Nem erről volt szó, ezt rögtön látta Imola szemén. Mert mióta kinyitotta a száját, sasszemmel figyelte a lányát, annak minden rezdülését. Nem tehetett róla, de a lánya egykori önmagára emlékeztette. Nem volt az olyan régen. Pont kétszer annyi idős most, mint Imola. Tizenkilenc éve, sőt már valamivel több, hogy ő is terhes lett. De talán nem kötelező, hogy a történelem ismételje önmagát, futott át a fején a reménykedő gondolat.

- Azt azért megnézném – mosolygott Imola – ahogy az anyám a szájával szirénázik és szerény otthonunktól így távolodik jelentős sebességgel…

Tilda felvetette a fejét. Imola is éppen olyan jól ismerte az anyját, ahogyan az őt, hát tudta: ez a türelmetlenség jele. Mintha azt mondta volna: „No, elég a humorizálásból, térjünk a tárgyra!” Hát Imola a tárgyra tért:

- Megismerkedtem egy pasival.

Tilda soha nem szerette a „pasi” kifejezést, ahogyan fordítva a „csaj” szóval is kiüldözhették volna a világból. Imola pontosan tudta ezt is, könnyed volt a mosoly az ajka szélén:

- Jó, tudom, nem minden férfi „pasi”, sőt ez egyáltalán nem látszik annak..

- Hol ismerkedtetek meg? – Tilda elhatározta, hogy visszafogja magát. Nem ez az első eset, hogy a lánya jár valakivel. Végtére is, ez így természetes. Ám régebben ezt csak úgy mellékesen jegyezte meg Imola, pláne a középiskolás korszakában sokszor még csak nem is említette őket. Egyszer-egyszer megjelent egy fiú, a láthatáron volt egy darabig, aztán eltűnt, majd egy idő után felbukkant egy másik. A legtöbbször meg úgy volt, hogy Imola egy csapat fiúval és lánnyal járt ide-oda, koncertekre, szombat esti bulikra. Tilda olykor elcsodálkozott, hogy milyen egyszerű dolgok szórakoztatják ezeket „a mai fiatalokat”, de igyekezett rögtön elfelejteni ezt a gondolatot. Még jó, hogy nem mondta el őket senkinek! Hiszen az öregség első jele, ha az ember „a mai fiatalokat” kezdi emlegetni. Ez az a pillanat, amikor önmagát már annyira kívülállónak érzi ettől a korosztálytól, hogy el is vágja a szálakat. Gondolatban előbb, tettekben később. „Csak harmincnyolc éves vagyok, ha jól meggondolom, még én is majdnem közéjük tartozom. Igenis, mai fiatal vagyok!” – mondta volna büszkén. De persze hallgatott.

- A fősuliban. Rendeztek egy találkozót más iskolák diákjaival.

- És ő melyikbe jár?

Imola nyitotta a száját, hogy valamit javítson, de egyelőre még várt ezzel:

- A Juarez-egyetemen lehet őt megtalálni.

- Jópofa. Ő mondta így, hogy „ott lehet megtalálni”? – Tilda mosolygott. Persze mosolygott Imola is, de neki még volt a tarsolyában egy hír. Tilda ismét arra gondolt: nem lenne szükség a komoly „foteles” beszélgetésre, ha csak egy újabb fiú bukkant volna fel Imola életében. Elnézte a lányát, látta a szemében azt a csöppnyi feszültséget, amit ugyan a legszívesebben eltakart volna. Ámde Tilda is érezte, hogy van itt még valami. Hát várakozóan nézett a lányra. Imola sóhajtott:

- No, szóval az a baj… vagy nem is baj, tulajdonképpen… hogy egy kicsit idősebb nálam.

- Ha egyetemista, diák ő is. Mennyi lehet? Huszonkettő, huszonhárom? Talán jót is tenne neked, ha végre nem ezekkel a kölykökkel lógnál. Ezektől semmit sem tanulhatsz… – most vette észre, mit is mondott. A lánya aligha azért jár az évfolyamtársaival, mert tanulni akar tőlük. Az egyívásúak természetes közegét jelentik egymásnak, egyformán értik a világot, annak ugyanabban a szeletében élnek.

Imola esze másutt járt. Félve pillantott az anyjára. Aztán kimondta:

- Nem véletlenül mondtam, hogy az egyetemen lehet megtalálni. Ugyanis nem diák.

- Hát mi? Takarító, irodista, portás, biztonsági őr?

- Nem, mama. Ő ott… tanít.

Tildát ez meglepte, leesett az álla. Nyelt egy nagyot, de mielőtt megkérdezhette volna, Imola máris mondta sebesen:

- A professzor asszisztense a spanyol szakon. Tanársegéd.

- Hány éves? – Tilda úgy érezte, égnek áll a haja. Valami professzor? Rögtön egy idős, szakállas, őszes férfi képe ugrott eléje. Aki legalább ötven éves, hóna alatt könyvekkel csoszogva közlekedik az egyetemen, a diákok a háta mögött kiröhögik, hogy milyen ódivatú… Ez vetett volna szemet az ő fiatal és szép lányára? Az ilyen már szinte pedofil, ha egy tizenkilenc éves, elsős diáklányra fáj a foga!

Imola figyelte az anyja arcát és pontosan tudta, hol járnak a gondolatai. Hát úgy vélte, most kell közbevágnia, mivel anyja képzelete túl messzire száguld:

- Nyugi, mama, nem professzor, és nem is öreg! – majd rövid hatásszünetet tartva, kimondta a számot: – Harminckettő.

- Harminckettő! – Tilda ezt úgy ejtette ki, mintha valami förtelmes dologról értesült volna. „Harminckettő, az maga a pokol, maga a sátán, fúj..!”, ez is benne volt a hangjában.

Csak egy pillanattal később kezdett gondolkodni. Most elkövette azt a hibát, amit maga is utált, és amit folyton irtott a lányában is. Miért kellett rögtön így megszólalnia? Hát visszafogta magát, kicsit későn, de remélte, hogy még menthető a dolog. De egyelőre nem tudott megszólalni, amit Imola ki is használt, folytatta gyorsan pergő nyelvvel:

- Harminckettő, de nem látszik harmincnak sem. Lefogadnám, hogy ha végigmegy a folyosón, különösen a tanév elején, az elsőévesek őt is diáknak hiszik. És olyan édes! Barnabőrű, fekete a szeme, magas és karcsú, kisportolt, erős.

Tilda gyanakodva pislogott. Nem kellett kimondania, hogy félti a lányát. Imola ezt tudja, már elég régen. Azt is, hogy ez egy anya feladata, szerepe, dolga, hát nem csodálkozik. Csak kis hallgatás után szólalt meg, miközben nem vette le a tekintetét a lánya arcáról:

- Már maga az a tény, hogy „fotel-beszélgetést” kezdeményeztél, jelzi, hogy itt most többről van szó.

- Azt hiszem, szerelmes vagyok.

- Nem tudod, hogy az vagy-e, csak azt hiszed..?

- Honnan tudnám, milyen ez, ha még sose voltam?

- Hát azok a srácok az előző években?

- Ugyan, egyik sem volt komoly… – legyintett Imola és ő is az anyja arcát nézte – Jobb esetben csak flörtöltem velük, jártunk egy kicsit, és tudod, hogy csak kettővel feküdtem le, annak sem volt sok értelme. Szó nem volt igazi szerelemről. Most valami mást érzek, remélem, ez már az.

- Imponál neked, hogy nem kölyök már?

- Naná, mama, hogy imponál! Ez egy férfi! Komoly állása van, az egyetemen biztosan kedvelik, másokat tanít, hát hogyne tetszene?

- A tetszik nem azonos a szeretemmel – jelentette ki Tilda, és ebben a pillanatban mintha kívülről látta volna önmagát. Az idős, a bölcs anya szerepét játszotta, ez a mondat is erről árulkodott. És ekkor, mint akibe egy kis ördög bújt, elnevette magát: – A fenébe, mit bölcselkedem én itt! Nekem is voltak komolytalan kapcsolataim. Én sohasem találkoztam olyan férfival, akire felnézhettem volna. Hát nem csoda, hogy általában lenézem őket.

- Az nem jó, mert akkor nem találsz magadnak senkit – így Imola. És eljött az a pillanat, amikor mindketten egyszerre felfogták, hogy a fiatal lány ad életviteli tanácsokat az anyjának, akinek mellesleg éppen ez lenne a szakmája is…

Nagyot kacagtak és felpattantak ültükből. Vége volt a „fotel-konferenciának”. Tilda szája szegletében még sokáig bujkált a mosoly. De aztán megjegyezte:

- Én mondtam neked mindig, hogy „éld az életedet”. De közben reméltem, és most is remélem, hogy nem csinálsz valami ostobaságot, lányom.

Gerloss mérnök úr két nap múlva beállított. Addigra Tilda telefonon vagy személyesen beszélt négy hölggyel is, akik közül háromnak nem volt semmi kifogása az ellen, hogy megmutassa a fényképét a mérnöknek, és némi adatokat is szolgáltasson róluk. Elsősorban persze a koruk, a testméreteik és súlyuk, valamint a szakmájuk volt fontos a mérnöknek. Gerloss úr azért volt ilyen kivételezett helyzetben – vagyis ő tekinthetett meg több hölgyet – mert mint minden efféle irodában, itt is a hölgyek voltak túlnyomó többségben. Az urak, ha nem is kedvükre, de azért válogathattak. Amikor Gerloss elment, Alex – aznap férfi volt – megjegyezte:

- Itt tulajdonképpen a hozzám hasonlók lennének az igazi ügyfelek. Ha férfi kell, itt vagyok, ha nőre van szükség, akkor is itt vagyok.

- Azért jobb, hogy nem ügyfél vagy – jegyezte meg Tilda – Néha nagy bajban lennék veled. Például, amikor egy férfi szülőképes hölgyet keres, aki majd gyermekei anyja lesz…

- No, az tényleg nem lehetnék. De azonkívül majdnem minden! – csillant fel Alex szeme. Beszélgetésüknek újabb ajtónyitás vetett véget. Egy negyvenes nő jött be. A levegő azonnal megtelt feszültséggel, pedig a nő nagyon egyszerű esetnek tűnt. Nem túl divatosan öltözött, a táskáján is látszott, hogy már több éve hordja. Tildát az ösztönei figyelmeztették. Nem tudta, még nem, hogy mi a baj ezzel a nővel, de sejtette, hogy valami nincsen rendben.

- Jó napot, asszonyom. Irodánkban társat és/vagy férjet találhat, ehhez azonban kellő türelemre van szükség. A jó dolgokhoz idő kell… – mosolygott Tilda – Meg kell tudnom, hogy ön elvált, özvegy vagy esetleg hajadon?

- Elvált vagyok – mondta az asszony – Tavaly váltam el, de úgy érzem, hiba volt.

- Nem tudhatjuk, hogyan vélekedik erről a volt férje – jegyezte meg Tilda csak úgy, minden él nélkül.

- Biztos vagyok benne, hogy azóta ő is megbánta.

- Akkor talán nem jó ötlet idejönni hozzánk, és új társat keresni – jegyezte meg Tilda. A nő bizonytalan volt, de ezt igyekezett legyűrni. A tekintete ide-oda röppent, és amikor nyílt a bejárati ajtó, idegesen hátrafordult. Látva, hogy csak a postás az – Alex foglalkozott vele – igencsak megkönnyebbült. „Valamit rejteget”, gondolta Tilda, és óvatosan vette fel az adatait. Amikor vezetéknevet kellett mondani, az asszony kis habozás után azt mondta: Schmidt. Tilda ezer euróba fogadott volna, hogy nem ez az igazi neve. De hát egy társkereső irodában – akárcsak az interneten – mindenki annak mondja-hazudja magát, akinek akarja. Ez egy ilyen világ. Bár ha Tilda talál neki partnert és a végén esküvőig fejlődnek a dolgok, úgyis kénytelen lesz megadni az igazi nevét.

- Nyilván egy korban megfelelő és társadalmi szinten is hasonló partnerre vágyik, asszonyom. Elmondaná az igényeit?

Erre az ismeretlen nő nagyon is határozottan kezdte sorolni:

- Legyen valahol a negyvenes-ötvenes évei között, magas, sportos, a haja egy kicsit ősz. A legjobb az lenne, ha egy mérnököt találnának nekem. Az sem baj, ha elvált.

Tilda rögtön Gerlossra gondolt. A leírás nagyon illett rá – túlságosan is. A gyanú már megfogalmazódott benne, hát elnézést kért „Schmidt asszonytól”, a szekrényből kivette Gerloss dossziéját, hátrament a mosdóba és felhívta a mérnököt.

- Mondja, mérnök úr, hogyan is néz ki a volt felesége?

Gerlosst meglepte a kérdés, de azért elmondta. A leírás jól illett „Schmidt asszonyra”. Tilda halkan elmondta, mi a helyzet. A mérnök nem tűnt meglepettnek:

- Bár beleegyezett a válásba, mert azt hitte, minden ujjára talál valakit, jobbat is nálam, most már belátta, hogy ez nem így van. Hónapok óta fel-felbukkan mindenütt, ahol előzőleg engem látott. Amikor kijöttem Önöktől, ott állt a szemközti járdán. Azt hitte, nem vettem észre.

Tilda sóhajtott:

- És mi van, ha önt szeretné visszakapni? Merthogy leadta az igényeit és nagyon pontosan leírta… önt. A volt férjét. Ezért is fogtam gyanút.

A mérnök egy pillanatig gondolkodott:

- Nem igazán látom a dolog célját. Ha ön, kedves Cotti asszony, össze is hoz bennünket, nyilván én azonnal sarkon fordulok és elmegyek. Ezzel is jelzem neki, hogy amit egyszer befejeztünk, annak nincs folytatása.

Tilda is gondolkozott, és felvillant benne valami:

- Jobb tervem van, mérnök úr… – de erről nem árult el semmit, csak elköszönt a mérnöktől. Angyali mosollyal ment vissza, mintha tényleg csak a mosdóból jött volna.

- Kedves Schmidt asszony, a negyvenes-ötvenes férfiak általában fiatalabb, sőt, olykor a jóval fiatalabb partnerhez ragaszkodnak, olyant szeretnének találni. Ha viszont ön nem ragaszkodik mindenáron egy mérnökhöz, és az illető úr korban is lehet egy kicsit több, akkor bizony akár két napon belül is összehozhatok egy ismerkedő jellegű találkozást.

Az asszony megingott. Volt valami Tilda hangjában, ami igen csábította őt. Ráadásul a társkereső iroda vezetője mindezt olyan magabiztosan, szinte természetesen adta elő, hogy „Schmidt asszonynak” szemernyi kétsége sem lehetett: ha Tilda ezt mondja, akkor az így is lesz. De még habozott:

- De akkor hogyan találom meg az én magas, sportos, negyvennégy éves mérnökömet?

Azzal, hogy pontosan kimondta a vágyott személy éveinek számát, elárulta magát. De Tildának természetesen a szeme sem rebbent. Nem árulhatta el, hogy átlátott a szitán, hogy érti, milyen játszma zajlik itt. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy Gerloss ex-nejének semmi esélye sincsen a volt férjénél. Hát úgy tett, mint aki az ügyfél barátja, aki jó tanácsokkal szolgál:

- Kedves asszonyom, én is nő vagyok, ráadásul a szakmám révén száz és száz életet ismertem meg. Azt mondom önnek, felejtse el, ha volt valaha egy ilyen férfi az életében. Ön olyan pontosan leírta, hogy ebből gondolom: valakinek, aki már nincs, a hasonmását keresi. Felejtse el, kérem. Úgy lehet igazán továbblépni, ha még a külsejében is másféle lesz az új partnerünk. Ha az magas volt és szőke és mondjuk orvos, akkor a következő legyen középtermetű, akár kopasz is, és lehet éppenséggel egy vállalati menedzser, vagy egy szimfonikus zenekar tagja. Ha az előző férjünk vagy társunk mérnök volt és feltűnően jóképű, éppen az események, a szétválásunk bizonyítja, hogy nem volt jó egyikünknek sem. Tehát most más külsejű, más szakmájú, más körökben mozgó társat kell találnunk. Így az előző elmosódik az emlékezetünkben, elfelejtjük, és higgye el, egy idő után már nem is fog hiányozni. A teljes szakítás abban a lélektani pillanatban következik be, amikor egyszer messziről meglátjuk őt, vagy a kezünkbe akad egy régi fotó, és feltesszük magunknak a döbbent kérdést: „Mit is láttam benne..? Nekem valamikor pont őrá volt szükségem?” És már nem is értjük a dolgot. Nos, akkor tettünk pontot az ügy végére. De odáig el kell jutni, és ez az ösvény egy kicsit kanyargós. Ám van egy jó tulajdonsága: nem visz visszafelé, csak előre.

„Schmidt asszony” megadta magát. Elfogadta Tilda érvelését; az iroda ügyfele lett, aki már nem ragaszkodott az „negyvennégy éves, magas, sportos mérnökhöz” – éppen csak azt nem tette hozzá, hogy a vezetékneve lehetőleg Gerloff legyen… Amikor elment, Alex felemelte a fejét:

- Ügyes vagy, Tilda. Bár átláttál rajta, nem leplezted le, mi több, madzagra fűzve vezetted be szépen az ügyfelek sorába.

- Miért is riasztottam volna el? Majd ha megismer néhány jelöltet, lassan elfelejti Gerloffot. És ha jól mennek a dolgok, lehet, hogy tényleg talál magának partnert, vagy akár férjet is, itt, a „Tilda-istállóban”…
Alex a kifejezésen úgy nevetett, hogy a könnye is kicsordult. Csak akkor komolyodtak meg mindketten, amikor újabb ügyfél lépett az irodába. Szerencsére aznap már nem is volt megállás, szinte szünet nélkül ült egy leendő ügyfél vagy Alex, vagy Tilda íróasztala előtt. Az asszony arra gondolt: talán ez lesz a jövő. Egyre több ügyfelük lesz, a cég majd terjeszkedik. Nem csak itt, a sétálóutcán, de az üzleti negyedben, innen légvonalban alig egy kilométerre is nyithat majd másik irodát. Ahol is az időszűkében élő férfi és női menedzserek találhatnak majd kapcsolatot egymással. Ők azok, akik mindig rohannak, és csak harmincöt után veszik észre, hogy valami még náluk is gyorsabb volt: az idő, amely elrohant mellettük…

Amikor végeztek, Alex nem várta meg a zárást sem, sürgős randira hivatkozva elsietett. Tilda oldalát már régóta furdalta a kíváncsiság, hogy ha Alex-a randira megy, akkor vajon kivel találkozik? Lánnyal, fiúval? És ha fiúval, hogyan tovább? Ha pedig netán egy másik transzvesztitával jár..? De ezek Alex-a titkai voltak és azok is maradtak.

Bezárta a „boltot”, a riasztót is beélesítette. A kocsiját a közeli parkolóházban tartotta, éves bérlete volt. Még nem sötétedett, a közeledő alkony elképesztő színeket vitt fel a nyugati égbolt aljára. Persze a magas épületek között nem sokat láthatott ebből, csak itt-ott a házak közti réseken át. Sorban gyúltak ki a kirakatok fényei, némelyik boltban ekkor indult be az élet. Meg a jobb éttermekben is. Az előkelő vacsorázóhelyek most nyitottak.

Tilda hirtelen úgy érezte, nem kell még hazamennie. Imola úgysincsen otthon, ha meg is jön ma, csak későn. A főiskolai tanévnek is hamarosan vége, akkor a lánya majd megy mindenféle táborokba, olykor hetekig nem lesz itthon, a kapcsolatot mindössze a hébe-hóba lezajló, kapkodó mobiltelefonos beszélgetések jelentik majd. Ilyen volt már a tavalyi nyara is. Most valahogy nem vágyott az üres lakásba, hát léptei lelassultak. Arra gondolt, valamelyik pizzériában eszik egy könnyű vacsorát, utána iszik egy kávét, a kocsija meg csak várja őt nyugodtan a parkolóban.

Maga is megvidámodott a döntésétől. Az egyik sétálóutcából átfordult a másikba, meg-megtorpant néhány kirakat előtt. Az égbolt gyorsan feketedett, idelent viszont mind több lett a fény. Lámpafüzérek gyúltak, sok helyen hirdettek árleszállítást, egy cipőbolt kirakata csaknem becsábította az asszonyt, de hősiesen ellenállt. Most még vigyáznia kell a pénzére, hiszen nem tudhatja, milyen jövedelmet hoz az iroda. Nemrégen költözött át a sétálóutcára, itt a bérleti díj igen drága, és ki kell gazdálkodnia nemcsak Alex-a meg a saját fizetését, de a lakásuk fenntartását és főleg Imola főiskolai költségeit is. A mai világban semmit sem adnak ingyen, tudta már jól. Aki árva gyermekként élt ebben a világban, az minden egyes centet és főleg minden eurót meg tud becsülni.

Ezért érezte úgy, hogy egy olcsó vacsora is nagy luxus a részéről. Ugyanakkor arra is gondolt: ha nagyon bejön az üzlet és sokat fog keresni, akkor viszont majd néhanapján megengedi magának, hogy a jobb ügyfeleknek vagy partnereknek adjon egy fényes vacsorát. Akkor jön majd el az az idő, amikor minden ilyen vacsorán új kreációban jelenik meg. Hogy egyetlen irigy kolléganő, vagy bárki más ne mondhassa rá, hogy „ezt a göncét már láttam, mindig a régi rongyaiban jelenik meg” – fúj, ez olyan megalázó lenne!

A gyermekotthonban felnőtté lett asszony most nem akart erre gondolni. De azt tudta, hogy soha nem fogja elfelejteni, honnan indult. A szüleit nem ismerte, az anyját állítólag egyszer látták csak, amikor behozta a csecsemő Tildát. Aztán elment, és ennyi. Tildának nem jutott eszébe megkerestetni, vagy megkeresni. Jobb így, gondolta. Ezt a múltat már majdnem sikerrel temette el a lelke mélyére. Volt, hogy hónapokig eszébe sem jutott.

Most is elhessegette a gondolatokat. A pizzéria, amit választott, egy sarkon állt, és fadobogós teraszán már foglalt volt minden asztal. De Tilda sasszeme a belső térben még felfedezett egyet. Léptei felgyorsultak, mert látta, hogy egy fiatal pár a bejáratnál éppen helyet keres. Máris elsietett mellettük, olyan sebesen, hogy mire felocsúdtak, a nő leült az utolsó asztalhoz. Már csak két szék volt mellette, a többit elvitték más asztalokhoz. Az üres székre tette a táskáját.

Jött is a pincér, olasz volt, mint nyilván az egész személyzet, beleértve főleg a szakácsot.

- Buona sera, signorina – állt meg Tilda mellett. Bár nem sokat tudott olaszul, de a rejtett bókot értette. Tetszett neki, hogy a pincér, bár látja, hány éves, asszonyom helyett kisasszonynak szólítja. „Jólesik, még ha csupán marketingfogás is”, nyugtázta magában. Mondhatta volna valakinek – ha megkérdi – hogy ő tényleg „kisasszony”, hiszen soha nem volt, és most sincs férjnél.

Étlapot kért és kapott, kiválasztotta a legkisebb átmérőjű pizzák egyikét. Akkor vette észre, hogy két asztallal odébb, már tulajdonképpen a terem szélén, a nyitott ablakok mellett ül egy társaság. Fiatalok voltak: húszon- és harmincévesek. Kevesebb nő, több férfi. Nyolcan-kilencen lehettek, két asztalt toltak össze, és már túl voltak a vacsorán. A legtöbben sört ittak, de nem mindenki. Akadt köztük olyan férfi is, aki szinte tűntetően ragaszkodott a narancsléhez.

Tilda már javában falatozott, amikor különös érzés kerítette hatalmába. Eleinte nem értette, mi lehet ez..? Mintha valamilyen hullámok táncolnának körülötte, láthatatlan örvénybe került. Először megállt a szájában a falat, de lenyelte és tovább evett. Valami történik, valami történik, érezte. Aztán igyekezett kikapcsolni a világot, az érzelmes olasz slágert, ami finoman áradt a hangszórókból, csöppet sem agresszívan, inkább andalítón. Ivott az üdítőből, és próbálta megérteni, mi zajlik körülötte.

Hirtelen úgy érezte: figyelik. Valaki nagyon nézi őt, márpedig Tilda gyermekként is érzékeny volt az ilyesmire. Később meg csak akkor figyelt fel rá, ha valahol nyilvános helyen egyik-másik férfi elég intenzíven megbámulta. Bár most is pontosan ugyanaz történt, mégis volt valami különbség. Tilda lopva körülnézett, és… nem látott senkit, aki őt nézné. Sejtette, hogy látva a szándékát, az a valaki gyorsan elfordította a tekintetét. Elhatározta hát, hogy kicselezi az illetőt. Úgy tett, mint aki nagyon belemerül az evésbe, fejét a tányér fölé hajtotta. Ám közben rájött, körülbelül milyen irányból jönnek ezek a „hullámok”, és váratlanul odakapta a tekintetét.

A vendégek egyike nézte őt. Egy fiatal férfi. Most ugyan elkapta a pillantását, de már későn – Tilda rájött, hogy ő lehet az. A fiatalember, aki szemben ült vele, és nem sörözött, hanem narancslevet ivott. Mellette két másik férfi, talán a barátai. Az asztalnál ülő lányok egyike sem tartozott hozzá, azok másokkal jöttek, ez látszott.

Attól kezdve érdekes játék indult meg. A férfi harminc körül lehetett, vállas volt és jóképű, volt benne valami kölykös, mégis férfias. Az arckifejezése néha mint egy tizenhat éves kamaszé, de a mozdulatai, a tekintete sokkal komolyabbnak mutatta. Most hogy lelepleződött, egyáltalán nem jött zavarba.

Néha látszott, hogy a társai tőle várnak választ valamire, ilyenkor elszakadt a tekintete Tildáétól, és válaszolt a kérdésekre. Egyszer úgy tűnt Tildának, hogy a férfi egy rövid történetet ad elő, aminek csattanója is lehetett, mert a végén a többiek nevetésben törtek ki.

A férfi viszont rögtön Tildát nézte…

Míg Tilda evett, ez a játék folyt közöttük: Tilda eleinte úgy tett, mintha nem venné észre a férfi érdeklődését, később felbátorodott és nemegyszer határozottan visszanézett. De csak olyankor, ha a férfi is őt nézte. Ha a többiekkel volt elfoglalva, akkor Tilda nem nézett oda. És eljött a perc, amikor hosszan néztek egymás szemébe.

Már a kapuccsinóját kortyolgatta, amikor egy klasszikus zeneszám tört át a hangszórós slágeren. Alighanem Vivaldi volt, talán éppen a tavasz diadalmas áradata – de csak egy pillanatra, mert a férfi előkapta a mobilját: egy gombnyomás, és a dallamnak azonnal vége lett. A férfi arca felderült, ahogy beszélni kezdett valakivel. Tilda nem tudta elfojtani magában a gondolatot, hogy egy nő hívhatta a férfit. Valahogy a reakciója éppen olyan volt, mint amikor egy férfi nővel beszél – igaz, Tilda nem tudta volna ezt részletezni, csak így érezte, sejtette.

Mire megitta a kávét, a férfi szedelőzködni kezdett. Tilda hallotta, hogy a többiek ugratják, félmondatok szűrődtek oda az asszonyhoz: „rögtön ugrasz, ha egy nő hív”, meg „csak ennyit érünk neked, az összes barátod nem ellensúlyozhat egy csinos nőt!”. A férfi mosolygott, látszott, hogy megszokta már ezt az évődést, nyilván ő sem különb, ha másról van szó.

Még egyszer, utoljára vetettek egymásra egy pillantást – talán jelentőségteljeset? Mit üzent volna a férfi – ha tényleg üzen az ismeretlen nőnek? „Bocsáss meg, sajnos el kell mennem, de jó volt látni téged, máskor is szívesen néznélek!” – vagy valami ilyesmit?

Tilda fél órával később fizetett és távozott. Elment a kocsiért, és hamarosan a város forgalmas utcáin robogott. Meleg volt, hát leengedte az ablakot. Hadd áramoljon be a városi park virágainak illata.

Eszébe jutott, mit mondott a lányának: „éld az életed!” Hát ezt mondhatta volna önmagának is. Bár az utóbbi hónapokban igyekezett nem gondolni arra, hogy nincs társa – mégis, egyre gyakrabban jutott eszébe. Túl azon, hogy milyen ironikus a sors – ezt Imola is észrevette – éppen egy társkereső irodát vezet, de cégének nem a legjobb reklámja ő, merthogy éppen neki nincs társa. Néha most már nagyon érezte ennek hiányát. Még egy kis idő, és valakit kell találnia. A jelszó, amit ügyfeleinek ismételget, most olyan lett, mint egy testét égető láng: „az élet egyedül – nem igazi élet”.