Nemere István

RÉGI MAGYAR VILÁG

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-059-6
MOBI ISBN 978-963-453-060-2

TARTALOM

A szerző garantáltan rövid előszava

NAGYÚR, KALANDOR, POLITIKUS
(Enyingi Török Bálint különös élete)

AKI KIRÁLY AKART LENNI
(Szapolyai János Zsigmond harmincegy éve)

EGY MAGYAR ÚR KALANDOS ÉLETE
(Bebek György viszontagságai)

EGY HŐS VÉGTISZTESSÉGE
(Zrínyi Miklós különös temetése)

FELESÉG, ÖSSZEESKÜVŐ, BOTRÁNYHŐS ÉS ÁRULÓ
(Széchy Mária véget nem érő kalandjai)

HÁZASSÁGI VISZONTAGSÁGOK
(Szerelem, házasság, válás a régi magyarok között)

MAGYAROK EGY TÁVOLI TRÓNON
(A Felvidéktől a lisszaboni királyi palotáig)

EGY FORTÉLYOS MENEKÜLÉS TÖRTÉNETE
(Avagy az orránál fogva vezetett hatóság)

NAPÓLEON MAGYAR ROKONA
(Türr István házassága)

SZERELEM, ERŐSZAK, GYŰLÖLET
(Vajda János költő szerelmi házassága)

A szerző garantáltan rövid előszava

Mint a cím is ígéri, régi magyar emberekről és világukról lesz szó ebben a könyvben. A huszonegyedik századi olvasó előtt érdekes történetek bontakoznak ki. Mindegyik igaz, nincs bennük egyetlen szónyi kitalálás sem. Ahol illett, kellett vagy lehetett, megőriztem forrásaim (régi krónikások, emlékezők, levélírók) szófűzését a hangulat kedvéért. Mindenütt ragaszkodtam ahhoz, amit ők pergamenre vagy papírra vetettek.

A tizenhatodiktól a tizenkilencedik századig terjednek időben a történetek. Hőseim kevés kivétellel valaha volt ismert emberek, némelyik tett is valamit ezért az országért, másoknak csak híre volt nagy, tettük kevés. Fél országot megrázó korabeli botrányok, nemes ügyért síkra szálló urak, messzi földre és idegen tájakra szakadt hazánkfiai, bolondul viselkedő költőzseni, vagy régi feleségek és férjek viselt dolgai – mind-mind részei voltak egykoron a magyar valóságnak.

Ízes történetek ezek, és a mából visszatekintve hihetnénk, hogy különösebb jelentőségük nincsen. Pedig hát van – ezeknek a hölgyeknek és uraknak a génjei bennünk is bujkálnak. Ők voltak az őseink, jó hát ismerni viselt dolgaikat, okulni bajaikból és örülni sikereiknek – még ennyi évszázad múltán is.

NAGYÚR, KALANDOR, POLITIKUS
(Enyingi Török Bálint különös élete)

Azt sem tudjuk pontosan, hogy Török Bálint mikor született – akkoriban az emberek nem mindig tartották szükségesnek feljegyezni az efféle fölös dolgokat. Bálint úrfi valamikor 1500 körül jöhetett a világra. Különös idők voltak azok, mert hát nemrégen halt meg Hunyadi Mátyás király, és még jó két évtized választotta el az országot Mohácstól.

Török Bálintot a kortársak egy része rablólovagnak láttatja, hatalmával kérkedő és azt folyton bizonygató gőgös nemes úrnak – mások szerint meg hazáját szerető és azt védelmező bátor katona, sőt kedvelt hadvezér volt. Nem lehetünk egészen biztosak abban, hogy melyik kép az igazi erről az emberről.

Apja, Török Imre arisztokrata, gazdag nagyúr, aki Mátyás király fiának, Corvin Jánosnak volt nélkülözhetetlen híve, később Ulászló király jóvoltából rábízták Nándorfehérvár (Belgrád) védelmét. Ez volt akkoriban a legfontosabb magyar vár, az ország déli kapuja, és sejthetően a kis Bálint is itt gyerekeskedett az apja mellett. Korán kitanulta a katonai mesterséget. Ám mire eljött az első török támadás ideje, az apja rég halott volt, fia pedig, éppen csak cseperedő fiatalként nem sokat tehetett a közeledő török sereg ellen. Az Úr 1521-ik évét írták akkor, mikor is a török elfoglalta a várat, és tovább vonult az ország ellen. Bálint úrfi Erdélybe menekült. Két évvel később megházasodott: egy tekintélyes budai sváb polgárember, Pemfflinger János Katalin nevű lányát vette el. Bálint úrfi mellett szól, hogy nem a magyar arisztokraták között keresett feleséget. Máskülönben Katalin asszony jó választásnak bizonyult, mint majd látni fogják.

Akkoriban a törököt mindenki „tereknek” mondta és írta, és bár furcsa, de a korabeli források is „Terek Bálint” úrról szólnak. A fiatalember a fenyegető török veszedelem miatt felajánlotta a királynak a kardját, és éveken át szolgált a Délvidéken. Az 1526-os országgyűlésen már világos volt mindenki számára, hogy Szulejmán szultán ismét megindult, és addig nem nyugszik, míg Magyarországot el nem foglalja. Mivel „Terek” Bálintot jó katonának ismerték, fiatal kora ellenére komoly beosztást kapott Mohácsnál: egyike lett azoknak, akikre a fiatal király, II. Lajos védelmét bízták.

Amikor Mohácsnál egymással szemben felsorakoztak a seregek, még mindenki bizakodott. Nem Bálint úr tehet róla, hogy végül is nem sikerült megvédeni a király életét. Közvetlenül a csata előtt egymásnak ellentmondó parancsokat kaptak a testőrök, őket is bevetették a harcba, hisz a magyarok kevesen voltak a túlerő ellen, így mindenkire szükség volt. A király persze kellő védelem nélkül maradt és oda is veszett.

Pontosan nem tudjuk – egyik krónikás sem említi –, hogy a csata után mi lett Török Bálinttal. Csak annyit biztos, hogy nem sebesült meg, fogságba sem esett, ám akkor bukkant fel ismét, amikor barátját, Szapolyai Jánost királlyá választották.

Hogy Török Bálint nem volt egy tökéletes jellem, hanem sokkal inkább volt egyike azon idők korrupt magyar urainak – több tény is bizonyítja. Még egy év sem telt el Mohács óta, amikor Bálint úr máris elhagyta királyát, akinek hűséget esküdött. Szapolyai alighanem keserűen gondolt rá, hogy a tehetséges és vitéz fiatal hadvezér átpártolt Habsburg Ferdinándhoz, aki akkoriban nagy pénzekkel, birtokadományokkal, és címek-rangok bőkezű osztogatásával sok magyar urat átcsábított a maga táborába. Ezek az urak megígérték neki, hogy amint hadai magyar földre lépnek, mellette fognak kiállni, segítik Ferdinándot a magyar trónra juttatni.

Vagyis Török uram is beállt azok sorába, akik, lám, még Mohács után sem fogták fel a török veszély igazi nagyságát és pártoskodtak, széthúztak. Ahelyett, hogy minden magyar erőt a török ellen összpontosítottak volna, egymás között marakodtak a nagyobb birtokok és jövedelmek önző reményében. Persze a Ferdinánd-pártiak azzal érveltek: az osztrák császár, háta mögött a nagy birodalommal, képes lesz szembeszállni a törökkel, így többet segíthet a magyarokon, mint bárki más.

Ha már átállt sváb apósa, sógora, és más főurak nyomására, azok példáját követve, feltette a koronát erre a tettére: 1527 szeptemberében a tokaji csatában ő verte meg (Szapolyai) I. János király csapatait. A török és német veszedelem közepette két magyar sereg ütközött meg. Hazánk akkori fiai egymást aprították bőszülten, ahelyett, hogy a két ellenség egyikével mérték volna össze erejüket. A következő évben Bálint úr még sok csatát nyert, Szapolyait Lengyelországba űzte. Nem volt meglepetés senki számára, hogy mindezekért a dicső tettekért Török Bálint hamarosan nagy birtokokat kapott Ferdinánd császártól, mi több, kinevezték őt a magyarországi hadak fővezérének is. Árulása tehát elnyerte jutalmát.

Ám tegyük itt hozzá: akkoriban őt senki sem tartotta árulónak. A népnek mindegy volt, kitől szenved, ki szedi be a kegyetlen adókat, és ki alatt harcol, sokszor az is: ki ellen? A nagyurak pedig mind ugyanazt tették, amit Török Bálint: hol az egyik, hol a másik oldalra álltak, attól függően, hol kínáltak nekik többet a szolgálataikért. Hazafiasságot pedig senki sem emlegetett, ahogyan hazaárulást sem.

A helyzet éppen ellenkező volt: mindenki dicsérte Bálint urat. Külső megjelenése és jellemvonásai nagy tiszteletet ébresztettek. Hasonlították őt pogány istenekhez, és deli termete miatt „a legszebb magyar férfinak” is tartották azon időben. A nők mind bolondultak utána, de ő állítólag hűséges volt a feleségéhez. Több krónikás, és maga Tinódi Lantos Sebestyén szerint is – aki valóságos ódákat írt és énekelt róla! – lelki tulajdonságai semmivel sem maradtak el testi szépsége mögött. A dalia rettenthetetlenül bátor és vitéz ember hírében állt, a fél ország istenítette őt, merthogy igen közvetlen, nyájas ember volt. Állítólag még az ellenségei sem tagadhatták, hogy a török elleni harcokban kellően megedződött, annak módozatait a magyar vezérek között nála jobban senki sem ismerte.

Ő vezette a magyar könnyűlovasságot különféle csetepatékban, és írták, hogy a katonái is szerették. Egyes krónikások azt vetették pergamenre, hogy az ő lovas alakulatai voltak a legkülönbek az országban, merthogy szokatlanul fegyelmezettek, mégis lelkesek. Majd’ minden katonáját név szerint ismerte, és ha valakitől meg kellett válnia, bizony férfi létükre megkönnyezte azt úgy a katona, mint a parancsnoka.

Maradtak fenn levelek, amiket ő írt, vagy amiket annakidején neki címeztek. Ezekben is sokszor felbukkan, hogy a maga idejében bizony Török Bálint úr lehetett a legnépszerűbb magyar.

Minden nagyon szépen alakult nemcsak Török Bálintnál, de apósa családjában is. Az éppen magyarosodó Pemfflinger-család tagjai is mind több magas megbízást kaptak Ferdinánd császártól, és befolyásos emberek lettek.

Nem tudni, hogyan és hol ismerkedett meg Török Bálint leendő feleségével. Bizony Katalin asszonyról is sok szépet és jót írtak a kortársak. Nagy esemény volt a maga idejében, amikor az esküvőjüket tartották. Sokan csodálták Katalin királyi termetét, szépségét, és persze csodálatos ruháit is. Egy krónikás „mélyen érző, gyöngéd és hívséges feleségnek” mondotta őt, „kinek lelki tulajdonságai mindenkorra biztosították a családi boldogságot”.

Valaha Mária királynő udvarhölgye is volt, ezért aztán a fennmaradt levelekben nemegyszer „királyi hölgyként” említik Katalint. Egy kései krónikás szerint az asszony egyenes jellem volt, ki a „hitvesi hűséget és szeretetet a koporsójáig vitte” (eleink aztán tudtak szépen fogalmazni!).

Nem lehetett könnyű dolga az asszonynak. Egyfelől a férje, mint említettük, nagyon szép embernek számított akkoriban, és félő volt, hogy egy vagy több hajadon vagy asszonyság szemet vet rá. Másfelől meg, mint katona és hadvezér, azokban a nyugtalan időkben folyamatos életveszélyben volt – ahogyan sokan mások is. Míg Szapolyai oldalán állt, Ferdinánd hívei kétszer is merényletet követtek el ellene, de azokat sikeresen megúszta.

Lehet, Bálint „a Lantost” is azért hagyta neje mellett évekig, hogy az dalaival vigasztalja, ha ő távol van? Tinódi Sebestyén meg is tette, amire képes volt, számos szép verse maradt fenn, amit a Török-családról írt, és annakidején ő maga adott elő.

De nem árt tudni, hogy a Török-család nem csak Tinódit pártfogolta. Más költők, versfaragók is éltek náluk. Közöttük volt Martonfalvai Imre, aki nem csak a pennát, de a kardot is jól forgatta, és sok csatában vett részt Bálint úr oldalán. És akinek krónikájából később majd még kölcsönzünk pár mondatot. Hegedősök és énekmondók valóságos kisebb csapata várta mindig, hogy az úr hazatérjen. Bálint általában győzelmeket aratott, így nagy zsákmánnyal és dicsőséges mosollyal tért meg házába. Először Nyitra várát kapta meg teljes egészében Ferdinándtól, aztán horvátországi kormányzó lett, Pápa várának és városának ura. Rengeteg jövedelemmel rendelkezett, aminek egy részéből pár száz fős saját kis hadsereget tartott fenn.

Az említett írók, költők közül később néhányan írtak is a családról.

Nemcsak az úrnak, de az asszonynak is volt „titkos deákja”, azaz titkára, aki a levelezését intézte. Oda járt Mélius Juhász Péter is, aki aztán egyszerre kálvinista hitre térítette Bálint urat – felesége meg már régebben is lutheránus volt. Kevesen tudják ma már, hogy e két vallás lelkes terjesztői voltak úgy Katalin, mint Bálint. Annakidején jó példával jártak elől: sokan azért fogadták el ama két vallás egyikét, mert Törökék szép házaséletét látták, és ettől kaptak kedvet. (Nem is akarok arra gondolni: sok katolikus úr vajon milyen életet élhetett, ha példaként senkinek sem szolgálhattak?) Katalin asszony híres kertjeit ápolta. Birtokaikon: Somogyvárott, Csurgón, Pápán, Szigligeten, Nyitrán – hol itt, hol ott laktak és két kicsi fiúkat is ott nevelték. Miként azt Tinódi szavakkal megfestette: „…Ékes háza vala jó feleségével és két szép gyermekével.”

Akkoriban olyan dolgok történtek, amiket ma nehéz elhinnünk. De bizony Szapolyaiban, azaz János királyban olyan nagy volt a hatalom utáni étvágy, hogy az osztrák és magyar sereg ellen nemcsak saját katonáit vetette be, hanem… a törökkel szövetkezett! Huszonötezer török lovas száguldotta be a Felvidéknek azon részeit, ahol addig sohasem látták ezt az ellenséget. Képzelhetjük, mi pusztulás, sírás-rívás, halottak, üszkös romok maradtak a nyomukban. No persze, mit várhattak volna egy olyan embertől, aki nem sokkal a mohácsi csatavesztés után ugyanott, a csatatéren, nyilvánosan kezet csókolt Szulejmán szultánnak? Hát persze, hogy kész volt szövetkezni az ördöggel is, csakhogy kiszorítsa az országból Ferdinánd hadát és annak magyar szövetségeseit.

Mielőtt azonban ismét csak elhinnénk minden szépet és jót Bálint úrról, jegyezzük meg: birtokperben állt Zrínyi Miklóssal, a későbbi szigetvári hőssel. Évekig huzakodott a két főúr egynémely szlavóniai és somogyi birtokon. Ferdinánd igen aljas módon mindkét felet arra bíztatta, menjenek bíróságra, aztán a háttérből dirigálta a bíróságot, hogy ameddig csak lehet, húzza el a pert. Ezen idő alatt persze mindkét főúr igyekezett jobban szolgálni Ferdinándot, hogy majd neki kedvező ítéletet parancsoljon a bíróságnak (bizony, így ment ez akkoriban. Vagy netán ismerős a történet a kedves mai olvasónak is..? Megesett ám régen is, hogy akié volt a hatalom, annak szavát leste ügyész, bíró…).

Török Bálint volt az, akinél előbb szakadt el a cérna. Amikor látta, hogy Ferdinánd csak nem akar melléje állni a Zrínyiekkel szemben, 1536-ban egy napon szépen felmondta az egyezséget. Megtartotta ugyan a Ferdinándtól kapott birtokai többségét, de váratlanul Szapolyainál termett, és felajánlotta neki a kardját!

Nagy pofon volt ez az osztrák császárnak, és nagy örömet okozott Szapolyai Jánosnak. Aki rögtön elfelejtette Bálint úr korábbi árulását, kitörő örömmel fogadta a nevezetes urat és… ő is nagy birtokokat adományozott neki elvárt hűsége fejében. Török Bálint ekkor lett egész Debrecen, valamint az erdélyi Vajdahunyad várának ura! Akkor már mindenki számára világos volt, hogy Bálint úrnál senkinek sincs nagyobb vagyona ebben a sorstépte országban. A Zrínyiek csak a fogukat csikorgathatták a hírek hallatán. Bálint úr otthonában pedig a poéták egyik verset a másik után faragták, urukat dicsérve, és a lantosok is a húrok közé csaptak.

Személyes kalandokban nem volt hiány azokban az években. Bálint úr a seregével megostromolta Szigliget várát, amit ellenség uralt – akkor éppen a Ferdinánd-féle németek –, majd Somogyba indult. Nyugodtan elmondhatjuk, hogy ekkor már javában zajlott magyar földön egy polgárháború, amelyben a két nagy ellenfél jobbára magyar hadakkal vett részt. Ismét egymás ellen fordították fegyvereiket a magyarok. A kíséretével Somogyvárba tartó Bálint urat egy másik magyar úr katonái támadták meg, és mint Martonfalvai Imre írta, aki mellette volt és látta, hogy az ellenfelek előbb az útszéli csalitosban rejtőztek, majd „az kocsikon ütöttek, Dely Pál az én uramnak kicsibe hogy fejébe nem vágta a csákányt”, élet-halál küzdelem bontakozott ki. A haragos Bálint úr győzött, majd ekkortól végigszáguldott a Dunántúlon, védte Pápát, megszállta és kifosztotta Veszprémet, aztán ismét elvesztette a várost. Több megyében száguldoztak, égettek és pusztítottak az emberei, még Győrt is elfoglalták. Ferdinándhoz kezdtek áramlani a panaszok, megyei küldöttségek könyörögtek az osztrák császárnak, hogy védelmezze meg őket Török Bálinttól!

Mindezt még nem tartotta elégséges bosszúnak Bálint úr. Hát fellázította Szlavóniát és Horvátország egy részét Ferdinánd ellen, és akit csak elérhetett, rábeszéléssel vagy fenyegetéssel Szapolyai oldalára vonta. Szapolyai most már tekintélyesebb úr volt, lévén, hogy a lengyel király feleségül adta hozzá a lányát, Izabellát, és segítséget ígért neki Ferdinánd ellen. Ám Szapolyait legyűrte egy betegség, és az utolsó, még valóban magyar király halálos ágya mellett ott állt Bálint úr is. Megfogadta a haldoklónak, hogy özvegye, Izabella, és kicsiny fia, János mellett fog állni, őket el nem hagyja, és Ferdinándot ellenségének tekinti. 1540 júniusában Szapolyai meghalt. Ferdinánd még mindig nem adta fel, hogy Török Bálintot visszaállítsa a maga oldalára! Túlontúl ismert, népszerű és gazdag volt ahhoz, hogy meghagyja őt az ellenség támogatójaként. Ferdinánd követeket küldött Izabellához, akiknek bizalmas utasításuk is volt: közben titokban tárgyaljanak Török Bálinttal! „Mindent ígérjenek meg neki, bármit kér is”, mondta nekik a császár, de aztán a követek visszatértek Bécsbe a szomorú hírrel: „Nincs felségednek a magyarok között állhatatosabb és makacsabb ellensége, mint éppen Török Bálint”. Képzelhetjük, miket mondott Bálint úr az osztrákoknak, ha azok diplomáciai nyelven is kénytelenek voltak ilyen erősen fogalmazni Ferdinánd színe előtt. Azokban az években napirenden volt, hogy Szapolyai nevében Török Bálint vezetett hadat hol a Budát ostromló németek, hol a Ferdinándhoz húzó nyugat-dunántúli, felvidéki vagy szlavóniai területek ellen, sok pusztítást művelve arrafelé. Visszavágásképpen rendre az történt, hogy a következő hónapokban vagy évben Ferdinánd seregei jöttek, és előszeretettel pusztították azokat a városokat és környéküket, amelyek Török uram birtokainak számítottak.

Szapolyai halála után alig egy évvel megérkezett egy hatalmas török sereg. Így is csoda, hogy volt Mohács után 15 évünk. Ez idő alatt az urak megerősíthették volna az ország védelmét, felkészülhettek volna az újabb háborúra. Ha nem húznak szét, hanem egyesítik erőiket, Mohács ellenére is megakadályozhatták volna az ország elfoglalását. Nem lett volna százötven éves török hódoltság. De hát a magyar uraknak mindig is többet számított a saját birtok, mint a haza. Az előbbiből minél többet szerettek volna megkaparintani, a második sorsa nem igazán érdekelte őket.

1541-ben Török Bálint egyike volt azon nagyuraknak, akik Izabella királyné mellett álltak a bajban, és segítettek neki vezetni az országot, még csecsemő kisfia nevében. Talán nem is kell említenem, hogy közöttük is nagy volt a széthúzás, különösen a két legbefolyásosabb: Fráter György és Török Bálint fojtotta volna bele a másikat akár egy kupa borba is.

Ami azért volt veszélyes, mert hiszen Fráter és Török meg két-három úr kezébe volt téve akkor az ország sorsa. A lengyel özvegy mindenben az ő tanácsaikat követte, egyebet nem is tehetett. Török Bálint, a kis király keresztapja, talán a legnagyobb tekintéllyel bírt az urak között. Szava sokat nyomott a latban.

Senki előtt nem volt titok, hogy mint már többször, abban az 1541-es évben is megindult lent délen Szulejmán, és hatalmas haddal közeledett. Tudták, hogy nehéz lesz megállítani! De jellemző módon az urak, köztük Török Bálint is, nemhogy tavasszal, de még a nyár elején is Ferdinánddal hadakoztak. Szulejmán közeledte nem zavarta Törököt abban, hogy a németeket magyar és török vegyes haddal támadja. Persze tisztában volt azzal, milyen nagy ellenségre kell számítani, és az ideiglenes szövetséges bármikor halálos ellenséggé lehet – tudta ezt jól az, aki már a mohácsi mezőn is szemben állt a szultánnal. Meg is üzente néhány úri bajtársának, Szulejmánra célozva: „mentsétek magatokat és katonáitokat a pusztulástól, mert a hatalmas szörnyeteg már közeledik, hogy az egész tábort elnyelje!”

A szultán ezúttal is augusztus végén érkezett Buda alá – tizenöt évvel korábban a mohácsi csata is ekkortájt zajlott le. A hatalmas török táborba roppant díszes lovascsapat kíséretében ment le Fráter György, Petrovics Péter és Török Bálint – az országot ténylegesen igazgató triumvirátus. Még senki sem sejtette a török ármányt. A legtöbben abban reménykedtek, hogy sikerül egy közös török-magyar hadjáratot indítani Ferdinánd ellen, és akkor talán még Bécsből is kifüstölhetik az osztrák császárt, visszavéve közben az osztrákok uralma alá került magyar földeket?

Martonfalvai ott volt az eseménynél, így számolt be a naplójában: „Én is az én uram után jelen voltam; az urak bemenének a török császár sátorába, mi a szolgákkal kívül vártuk az urakat, de egy keveset várván, az urak kijövének, de az én kegyelmes uramat odabent tartóztatták…”

A többit tudjuk. Látszólag lézengő török katonák százai járták a budai várat, mint afféle „turisták”, és míg közben Izabella – karjában a csecsemő János királlyal – és a főurak a szultánnál tárgyaltak, a törökök fortéllyal elfoglalták a várat. Egy kürtszóra ezek a csellengő törökök kardot rántottak, és máris megszállták a kapukat, a készenlétben álló lovas osztagok pedig beviharzottak a falak közé. A török táborban fogták az urakat egy hétre, majd amikor már Szulejmán látta, hogy nem lázadtak fel a magyarok és nem akarják kiszabadítani az urakat, egy kivételével szabadon engedte azokat is.

Az a kivétel Török Bálint volt.

Ahogyan a magyaroknál szokás volt már akkor is, rögtön beindultak a pletykák, legendák. Sokan vélték úgy, hogy a szultán leginkább Fráter Györggyel találta meg a közös hangot, az pedig rávette őt, hogy vetélytársát vesse fogságba. A legnépszerűbb magyarázat: Bálintot kézben kell tartani arra az esetre, ha a magyarok mégis lázadnának a török ellen – érvelhetett. De nincs erre bizonyítékunk.

Mindenesetre Fráter György attól kezdve egyedül irányíthatta Izabellát, és így a magyarok sorsát. Persze mindez a szultán árnyékában zajlott le. A szultán állítólag mindkét úrban azt a reményt keltette, hogy távollétében ő lesz Magyarország kormányzója, míg a kis királyfi felnő. Igazából azonban, mivel Izabella utálta Frátert és nála sokkal többre tartotta Törököt, hát a szultán a hajlékony és sok mindenre rávehető Fráter Györgyöt választotta.

Így eshetett, hogy Török Bálintot lefogták és a szultán láncra verve vitette Konstantinápolyba. Képzelhetjük a felesége kétségbeesését, amikor hírét vette az eseménynek. Valami azt súgta, hogy többé nem láthatja a férjét, bár ezt semmiképpen sem akarta elhinni. „A Lantos” tanúja volt az asszony bánatának, meg is írta korabeli stílusban:

„Fohászkodik vala és igen sír vala

Jó Török Bálintné, hogy hírt nem hall vala,

Mert ő vitéz urát igen félti vala…”

Később így folytatja a költő:

„Csudaképpen töri, fárasztja ő magát,

Sírva ápolgatja futosó két fiát,

Oly igen kesergi urának fogságát,

És az két fiával az nagy árvaságát”.

A „futosó”, azaz futkosó kisfiúk előtt sem takargatta fájdalmát. A másik krónikás, egyben titkár és afféle szellemi mindenes a Török-„udvarban”, Martonfalvai Imre meg naplót vezetett és abban attól kezdve csak „keserves asszonynak” nevezi úrnőjét. Aki egyfelől tényleg kétségbeesett, ám másfelől meg azonnal keresni kezdte a módot, hogyan szabadíthatná ki az urát.

Persze akkoriban egy asszony nem sokat tehetett. De hát voltak politikusok, voltak tehetős urak, voltak befolyásos barátok. Törökné Katalin attól kezdve rengeteg levelet írt, szervezett, beszélt, pénzt küldött ide-oda. Mindenkit megkeresett, aki követségbe indult Konstantinápolyba, kért, könyörgött. „Erős lélekkel és önmegtagadással kereste az utat férje megszabadítására”. Fennmaradt néhány levele, és ezeket máig idézhetnénk, mint a hitvesi szeretet gyönyörű remekeit. Katalin asszony attól kezdve csak azért élt, hogy szeretett Bálintját kihozza a török fogságból.

Akivel gyaníthatóan továbbra sem közölték, miért is bánt el vele a szultán. Nyilván nem akarta otthagyni Magyarországon azt az embert, aki jó hadvezér volt, nagyon népszerű, tehát bármikor talpra állíthatott egy hadat a törökök ellen, pláne ha ismét összefog Ferdinánd császárral. Bálint urat eleinte a Héttoronyban tartották fogva, később azonban egy másik magyar úrral, Maylád Istvánnal és néhány némettel egy jól őrzött házban laktak a tengerparton.

Katalin asszony valóban mindent megtett, ami módjában állt, de még azon felül is. Elérte, hogy nemcsak a lengyel király, de még bizony a francia uralkodó is fellépett a szultánnál Török Bálint érdekében! Sajnos ez sem segített, ahogyan sok más, befolyásos ember szava sem. Ahányszor csak követség indult Magyarországról Konstantinápolyba, vagy ahogyan akkoriban mondták: Sztambulba, Katalin rábeszélte legalább a követség egyik tagját, érdeklődjön férje felől, vigyen neki levelet, hozzon tőle levelet, tájékoztassa, hogy a felesége mindent megtesz kiszabadítása érdekében. Ezek a levelek sajnos nem maradtak fenn.

Tinódi versben írt egy „helyzetjelentést” távollévő urának, főleg a feleségéről, így:

„Fohászkodik mostan sok gyakor sírással,

Asszony-feleséged az két szép fiaddal,

Mert ők élnek mostan az nagy árvasággal…”

Persze, ahogyan lenni szokott, a többi magyar úr hamar rájött, hogy itt lehet valamit „keresni”. És kezdtek sorban lecsapni a Török-birtokokra. Egyszerűen elvették azokat az asszonytól. Történelmi nevek viselői, híres és gazdag családok sarjai, mint a Báthoryak, Zrínyi Miklós és mások foglalták el a birtokokat. Szegény Katalin asszonynak kíséretével és cselédeivel együtt hol innen, hol onnan kellett tovább menekülnie, jobbágyaikat és földjeiket elvették a hatalmasok, és alig valaki állt ki Török Bálintné védelmében. Végül se szolgái, se katonái nem nagyon maradtak, nem volt miből fizetni őket. Kegyelemkenyérre fogadták be a rokonok, a birtokokat pedig hol portyázó törökök, hol Ferdinánd zsoldosai fosztogatták – már azt a keveset, amit még meghagytak a magyar urak, akik keselyűként köröztek a birtokok fölött…

Az asszonyt hát valósággal üldözték, rengeteg gondja volt, néha alig maradt mit ennie, kegyelemkenyéren élt – és közben is az volt a fő gondja, hogyan szabadíthatná ki a férjét. Aki szabadulása érdekében maga is megalázkodott: nem csak a szultánnak írt könyörgő leveleket, de bizony még Ferdinándnak is! Azt ígérte: ha a császár kiszabadítja őt, „örökös szolgája lesz”.

Ahogyan az már a világnak ebben a sarkában lenni szokott, ilyenkor derült ki visszamenőleg is, hogy milyen sok irigye volt Bálint uramnak! Akik annakidején szembe dicsérték őt, de bizony még a háta mögött is jókat mondtak róla, most ledobták az álarcot. Olyanok is kezdték elfoglalni a birtokait, akiknek azokhoz soha semmi közük nem volt. Szegény Katalin asszony meg csak vándorolt, és egyre kevesebb olyan udvarháza volt, ahol még nyugodtan lehajthatta a fejét. Sohasem tudhatta, melyik éjszakát verik fel paták dobogása, vad kurjantások és fegyverek zaja. A végén már arra kényszerült – szinte semmi birtokuk nem maradván –, hogy kedves rokonoknál, szívességből kapott egy kis szobát, és valami ételt az asztalára.

Ennek ellenére Katalin asszony még mindig nem adta fel. Remélte, hogy kiszabadíthatja az urát, ha elég hatalmas pártfogókra lel. Egy kései krónikás szerint „olyanokat keresett ő, akiknek feltárhatta szívét, elükbe önthette nagy keservét. Az volt a főgondja, azért járt-kelt, hogy férjének kiszabadítására támaszt keressen. Az ő drága ura volt néki minden java, gyönyörűsége és védelme, tehát minden lépése, minden írása csak néki szólott.”

Ez köztudott volt, és sokan sajnálták is az asszonyt. Amaz időkből fennmaradtak mások levelei, ahol említés van erről is. Bizony Tinódi, a Lantos nem énekelt valótlant:

„Örömök sehol sincs a te jó szolgáidnak

Kik szívvel szeretnek, gyakran fohászkodnak…”

Az volt a legnagyobb baj, hogy Török Bálintot a szultán saját foglyának nyilvánította. Nyilván politika állt a háttérben. A szultán foglyát viszont nem lehetet pénzzel kiváltani, rá nem mondtak ki váltságdíjat. Szinte minden egyéb török fogságba esett magyart kiválthattak a hozzátartozói, bárhová való is volt az az úr. De Török Bálint lett a kivétel. Minden bizonnyal súlyos oka volt annak, hogy Nagy Szulejmán így döntött. Ennek ellenére persze Katalin asszony továbbra is igyekezett eljuttatni leveleit férjéhez, és repesve várt tőle bármilyen értesítést. Izabella királyné követei, ahányszor csak megjárták Konstantinápolyt, minden alkalommal kieszközölték, hogy meglátogathassák Török Bálintot. Akkor is, amikor az úr visszakerült a Héttoronyba, ahol a rabok számára igen egészségtelen körülmények uralkodtak.

Állítólag Török Bálint barátai azt tervezték, hogy elfognak valami főbasát, valami olyan török személyiséget, aki a szultán számára érhet annyit, mint Török Bálint, és akkor kicserélik a két foglyot. Kilenc évig tartott ez a reménytelen küzdelem, amely azonban Katalin asszony számára sohasem látszott kétségbeejtőnek. Ő mindvégig bízott abban, hogy ha az ura ott a török fővárosban ígéreteket tesz a szultánnak, ő maga meg itt magyar földön próbálkozik, valami módon egyszer csak mégis megláthatja az urát szabadlábon. Török Bálint állítólag még azt is felajánlotta-megüzente a szultánnak, hogy szabadulása fejében az összes várát átadja a török seregnek. Nem tudta persze, hogy azokat a várakat javarészt már elfoglalták a „derék” főúri társak, egykori barátai.

Izabella királyné és Katalin asszony rengeteg ajándékot küldtek a Bálint uramat fogva tartó török főembereknek, akik fejükkel feleltek a fogolyért. De ezekkel csak annyit értek el, hogy Bálintot ugyan fogolyként őrizték, de emberséges körülmények között, majdhogynem vendégként bántak vele. Többet ők sem tehettek.

És így teltek az évek. A Török-birtokok egyre csak gyérültek, az irigyek, a vetélytársak gyarapodtak, és egyre fogyott a remény Bálint úr kiszabadulására. A végén már mindenki belátta ezt, kivéve Katalint. Boldogan repesett, ha csak egyetlen biztató szót hallott valakitől, és magába roskadt, amikor valaki hidegen mérlegelve a dolgokat kijelentette: bizony a szultán soha nem engedi szabadon azt az embert, akit a magyarok vezérnek tarthatnának, aki a királyi kisfiú mellett és helyett magához ragadhatná a fővezérséget, és szégyenszemre talán még a törököt is kiverné az országból!

Minden ígéret – ígéret maradt. Eltelt a negyedik, ötödik, hatodik, hetedik év. Bálint úr még rabságban, Katalin reménykedve várakozik – és nem történik semmi, semmi. Ellenben rabsága kilencedik évében híre jött, hogy Török Bálint súlyos beteg. Olyanok mondták, akik követségben jártak Sztambulban, és bebocsáttattak látogatni. Érdekes, hogy a törökök még nem is nagyon rangos vendégeket, például keresztény szerzetest, más ügyben arra járó magyart is beengedtek Bálint úrhoz. A fogoly ezektől, és a levelekből értesült arról, mekkora harc folyik az ő kiszabadításáért. Rabsága vége felé ő maga már nem nagyon reménykedett. A kilenc év egy kicsit megtörte.

Főleg azért, mert csak kifelé mutatta magát keménynek. A valóságban türelmetlen volt és nyilván dühítette, hogy úgy igazán semmi sem történik a kiszabadulása érdekében. Alighanem néhány baráti basa, köztük fogvatartója, Szulejmán sógora is megsúghatták neki, ne reménykedjen, mert a szultán nem viselné el, ha Török Bálint visszatérhetne Magyarországra. Az valóságos katasztrófát jelentene a török politikának – mondhatták neki, és tényleg ez volt az igazság.

Ahogyan fogyott a remény, úgy fogyott az élet is. Aztán egyszer csak elfogyott Bálint úr számára is. Kilenc évig tartott a fogsága, és nem láthatta már meg a családját, se a hazáját. Ma sem tudjuk, milyen betegség vitte el, bizonyára gyógyítatlan maradt a rabságban. Jellemző különben, hogy Magyarországon öt hónap múlva tudták csak meg a halálhírt, akkoriban ilyen lassan jöttek az üzenetek, a levelek.

Török Bálint nagyobbik fia, János ekkor már felnőttként verte a törököket – éppen apja halálának idején egy csatában hét sebet szerzett… Katalin asszonyt nagyon megrázta a férje halála. Csak akkor hitte el, amikor nem csak többen megírták neki levélben, de olyannal is találkozott végre, aki látta a férjét holtan. Akkor már a sok régi birtokból egyetlen maradt, a debreceni, ott élt Katalin egyre fogyó kíséretével. „Nagy lelki fájdalom csak nagy szívben verhet fészket”, írta Martonfalvai, Bálint úr egykori fegyvertársa, és később felesége kitartó támasza.

Katalin asszony gyászruhát öltött – és sorvadni kezdett. Addig is csak az tartotta életben, hogy valahogyan kiszabadíthassa a férjét. Amikor már megszűnt ez a cél, az asszony feladta a küzdelmet a betegségekkel, a végtelen bánattal. Egy év sem telt el férje halála óta, amikor eljött érte a halál. Tinódi később az ifjabb Török János dicsőségét zengte, és Katalin asszonyt is elsiratta:

„Nem élhete asszony sokat ez világban,

Urán való szertelen bánatjában,
Ő meghala Debrecen városában.

Az két fia marada árvaságban.”