MÓRICZ ZSIGMOND

Forró mezők

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-073-2

MOBI ISBN 978-963-453-074-9

TARTALOM

1. fejezet
2. fejezet
3. fejezet
4. fejezet
5. fejezet
6. fejezet
7. fejezet
8. fejezet
9. fejezet

1

Perzselt a meleg. Még alkonyatkor is. Semmi levegő.

A piac olyan volt, mint egy sivatag, a gömbakácok levelei össze voltak zsugorodva s porral fedve. Minden porba volt temetve, az út, a háztetők, az ablakok, az emberek, minden poros volt, még az ég is.

A Hungária-hotel nyitott ablakaival tüdővészesen lihegve nézett le a piacra. Előtte az ország legrosszabb Kossuth-szobra, vastagon, rövid lábakon s portól szürke mentéjében úgy áll, mint a polgármester hajdúja, aki dobolni akar, de előbb még felemeli a kezét, hogy letörölje a homlokáról az izzadságot.

A terraszon a márványasztalok vastag porréteggel voltak letakarva, s a por egyre szitált, a vastag, zsíros levegő forrón jött, s hozta a lágy port.

Két fiatalúr ült a sarokasztalnál, a muskátlikorlát alatt. Csillogó, friss víz mozgott előttük. A pincér ebben a percben tette le; csak ez csillogott e pillanatban ebben az egész világban s még mozgott a felszíne a szürke nikkeltálcán, a vastag falú pohárban. A pincér betegen fújt a levegőbe, megtörülte homlokát, s visszament, be a kasszához, ahol néhány öreg kigombolt ingnyakkal, izzadva beszélte meg a Krajzler sikkasztásának legújabb híreit. Vajjon kijutott-e Amerikába?

Most a hotel előtt fess falusi bricska állott meg.

Az egyik fiatalember meglökte a másikat:

- Pista!... - és óvatosan intett oda: - Nézd! Laci!...

Ez is látta, ki van a kocsin, sőt mereven nézte, mint a vadász a hirtelen feltűnt vadat. De óvatosan, lesből.

A kocsison fehér csíkos szürke vászonruha volt, fején fehérre porozódott fekete strucctollas kalap. Lila hajtókája volt, még a bajsza is fehér volt a portól, s közönyösen nézett a lovaira. A gazdája ahhoz képest még fiatal férfi, feltűnő higgadtan mozdult, lustán állott fel s szállott ki a kocsiból, oly hallatlan nemtörődömséggel, mintha a lábainak s kezeinek maguktól kellene elvégezni az ő úri kiszolgálását. Úgy lépett ki abból a kocsiból, mintha inasok fognák a hóna alatt, s őneki azt se kellene tudni, hova lépjen, gondoskodnak arról: a cipők s a kesztyűk. Csak az angol clownok tudják ezt: súlytalanná tenni a testet a mozgás közben. Óriási erő kell hozzá. Vagy nyíri elegáncia.

Valamit mondott a kocsisnak, rá se nézve, s a legnagyobb csoda, hogy az megértette s mindjárt közölte a lovaival s azok megindították a kocsit.

- S Vilma? - mondta a fiatalabb úr. - Baba?

De a másik meg se moccant, csak nézett mereven a vadra. A terrasz korlátja takarta. Kicsit fel is emelkedett s utána lesett, hogy a hotel kapuján bemegy-e?

- Mért nem száll a sógorához? - kérdezte újra a másik... Aztán hozzátette: - Hány kilométer ide Opora?

De a barátja csak nézett, a melle dagadt, s emelkedett, a válla feszült.

- Van harmincöt - kotyogott a szőke, kövérkés fiatalember tovább. - Csodálom Avaryt, hogy a lovait nem sajnálja... Biztosan lekéste a délutáni vonatot.

Most megszólalt a másik fiatalember s szép, kemény, barna arca olyan volt, mint a bronz.

- Laji, gyere csak.

- Hova?

- Ne kérdezd.

- Fizetni! - szólt Laji, pincér után.

- Majd - s intett, hogy most nincs ideje. - Eredj haza, hozd a puskádat, de egy perc alatt.

- Puskát!

- Igen.

- Mire?

- Cserkészni. Kölcsönadod. Kimegyek a Sóstóra. Hozd a Pávához.

A másik meghökkenve nézett rá, szeretett volna kibúvót keresni, de nem talált, vagy nem mert, s már mentek is. Átvágtak a piacon, a túlsó oldalon, a városháza előtt állottak a bérautók, Baltazár Pista kiválasztott már messziről egyet s odalépett hozzá.

- Szabad maga most?

- Igen - ugrott a sofőr.

- Vegyen benzint.

- Vidékre?

- Vegyen benzint s álljon meg a Páva előtt, de nagyon gyorsan, rögtön jövünk.

A sofőr jól megnézte s felismerte a fiatalurakat, egyik Ring, a villanytelepen segédmérnök, a kisebb, szőke, a másik, a magasabb, fekete úr, valami megyei úr, Baltazár. Rögtön kurblizott s ment a benzinkúthoz, amely a park sarkában állott a piacon.

A fiatalemberek elváltak, kézfogás nélkül. Gyorsan. Izgatottan.

- Hova, hova, Pista? - kiáltott egy üde lányhang.

A magasabb fiatalember még annyit mondott, hogy: gyorsan, akkor odafordult s megemelte a kalapját. Nagyon elegánsan. Karcsún.

- Vacsorázni, csókolom a kezeit.

- Ne mondja, hol?

- Itt a Hungáriában.

- Autóval?

- Ja. Az nem nekem kell, Sándor bácsi bent van s nem akar vonattal menni.

- Hova?

- Hát haza.

- Nahát, Pista, maga úgy tud hazudni, mintha könyvből olvasná - s a szép lány hangosan kacagott. - Sándor bácsi nálunk van, s nem is akar máma hazamenni.

- Milyen Sándor bácsi?

- Pétery Sándor.

- Ja, hát én nem róla beszélek. Azt hiszem, ő nem ülne autóba a nagy világért, ha ráadásul adnák a Kossuth-szobrot se.

- Hát kiről?

- Hahá, most már nem fogom megmondani, mert maga mindent tudni akar. Voltak kint teniszezni?

- Voltunk, maga miért nem jött?

- Dolgom volt, de holnap ott leszek.

- Biztos?

- Határozottan.

Evvel kezet nyújtott, és megszorította a lány ujjait, az ujjainak a végét, a kis kesztyűujjakat, és sokat jelentő pillantással elbúcsúzott.

A lány szerette volna azt mondani, hogy: "kísérjen el"; de nem akarta kitenni magát egy visszautasításnak, s mosolyogva, kecses főbólintással eleresztette.

Ő pedig bement a városháza mellett a posta felé.

A lány még utána nézett, mintha valamit akart volna mondani neki, de látta, hogy mekkora léptekkel megy, s nevetett.

- Kezit csókolom Mariska!

Fiatalember nagy kalapemeléssel állt mögötte.

- Maga is úgy siet, Vétek Pali?

- Hogy?

- Baltazár Pista autót rendelt s elfutott.

- Autót? Ne mondja!

- Komolyan.

- S hova futott?

- Haza. Biztosan átöltözik. Nézze azt az autót, most van a benzinkútnál.

- Aha. Ezt ismerem, ezt a gépet. Új. Elegáns. Autóban legelegánsabb a vadgalambszürke, csak nagyon kényes.

- Szeretném tudni, hogy hova megy.

- Majd megkérdem tőle s megmondom.

- De ne felejtse el.

- Mit képzel? S maga hova megy?

- Csak ide megyek egy boltba.

- Szabad megvárni?

- Na.

- Hazakísérhetem? Mert ingyen nem várok.

- Jó.

- Soká kell várni?

- Siet?

- Persze, hogy sietek. Megyek a törzsasztalhoz, ott valaki biztosan tudja, hogy Pista hova megy.

- No, várjon.

Evvel a lány bement a kézimunkaüzletbe, s a fiatalúr ottmaradt, s míg várt, a Kossuth-szobrot erősen figyelmére méltatta. Bólintott. Igaza van Rákosi Jenőnek.

A törzsasztal a Hungária udvarán, a bal sarokban a hosszú asztal. Lugasszerű, zöld kerítéssel van körülvéve. Ez egy szent asztal, ahova mindenkinek tilos a belépés, aki nem tartozik a megyéhez.

A hotel udvara zöld asztalokkal van tele, abrosszal csak a fal körüli asztalok vannak letakarva, mert kevés a vendég, s akik bejönnek, azok mind irigykedve néznek a törzsasztal felé, ahol mindig van társaság, de megközelíthetetlen társaság. A megye urai. Vidéki nagybirtokosok, s csupa olyan úr, akinek nekszusa van hozzájuk.

Most még kevesen ülnek az asztalnál, de mint az óra pontosan érkeznek a törzsvendégek. Idősebb urak kevesen, inkább fiatalok, a megyei aljegyzők, s szolgabírák, ide köt ki a képviselő, ha itthon van, egy-két nyugdíjas bácsi, a volt alispánok közül.

E percben érkezik Ábris bácsi, ahogy szokott, egyenesen, magasan, kissé hajlottan, nyolcvankét évével, mint egy sastépte öreg harcos, rózsaszínűen s kedélyesen. Ő ül az asztalfőn. Mindenkinek megvan a maga helye. Így ülnek szórványosan a fiatalok, s tiszteletteljes kedélyességgel köszöntik az öregurat. Mindig van egy-egy ifjú, aki siet a kabátot, kalapot elvenni, bár Ábris bácsi ezt nem tűri, ő maga akasztja fel a hajlított fogú fogasra. Nem olyan öreg ő még, hogy neki segítség kelljen.

- No, gyerekek, mi újság? - dúdolja.

Megindulnak a friss hírek.

Kik voltak a teniszplaccon, s kik hiányoztak, s aki hiányzott, mért hiányzott, hol volt és mit csinált.

- Mit parancsol, nagyságos úr? - jön a pincér kis fehér vászonkabátkában.

- Egy kis hűs szelet.

- Tessék kiválasztani az étlapról.

- Som viccel - nevetnek az urak.

- Gyerekek, itt van Laci.

- Milyen Laci? - kérdi Ábris bácsi, s a pohár sört vizsgálja.

- Avary.

- Avary? Hogy jött be?

- Kocsin, Ábris bácsi, kocsin.

- Ne beszéljetek már, kocsin?

- Komolyan.

- Ez egy úri ember. Negligálja a vonatot.

- Okosan teszi.

- Hol van?

- Szobát nyittatott, s felment mosdani, találkoztam vele az előcsarnokban, mingyárt lejön.

- Nem sajnálta a lovait?

- Laci?... Az nem sajnálja.

- Jó lovai vannak.

- Jók. De drága is neki.

- Egyedül jött?

- Egyedül.

- Szóval, Baba otthon van.

- Biztosan.

- Érdekes.

- Mi az érdekes?

Nevetnek. Minden szóra.

- Hol van Baltazár Pista?

- Délután láttam a kávéházban.

- Kávéházban?

- Fagylaltot evett.

- Fagylaltot?

- Milyen fagylaltot?

- Valami rózsaszínűt.

- Rózsaszínűnek látja az életet.

- Lehet.

- Neki lehet.

- Baba milyen fagylaltot szeret?

- Sárgát.

- Mért sárgát?

- Neki az a kedvenc színe.

- Sárga? az az irigység színe!

- Kedveli az irigyeit.

- Akkor sokat kedvel.

Nevettek.

- Szép asszonynak mindenki irigye.

Felgyújtották a csillárokat.

- Mindjárt lesz lepke.

- Éjjeli.

- Nem, még csak esti lepkék.

- Pillék? Kedvelem. Sörben zamatos.

Így csevegnek a fiatalemberek, csiklandozik a vérükből az egészség, a jókedv, a jó vér, a jól elhelyezettek - kis fizetés, nagy rang - boldog kedvessége.

- Nézd, már jön is.

A hátsó ajtón jött be Avary, lezser mozdulataival. Csak leült Ábris bácsi mellett, alig köszönve, mintha mindig itt volna.

- Szervusz.

- Szervusz.

- Bejöttél, Lacikám?

- Be.

- Hogy?

- Kocsin.

- Kocsin? Mért?

- Nem szeretem a vonatot.

- Büdös is, nyáron nagyon büdös.

- Barátom, a vonat nyáron olyan, mint a jól befűtött kemence - szólt az árvaszéki.

- Bacilusraktár.

- De kocsin se lehet kellemes ebben a porban.

Ebben a percben nagy vidámsággal jön be Vétek Pali, az a fiatalember, aki hazakísérte Makláry Mariskát, a kislányt az utcán, s aztán sietve jött.

- Micsoda egy erkölcstelen ember ez a Pista! - mondja, ahogy leül.

- Mért?

- Valamiben sántikál.

- Hogy-hogy?

- Autót bérelt.

- Autót?!

- De igen. Mariska rajtakapta, s letagadta.

- Mit?

- Autót vett fel, s elküldte a benzinkúthoz.

Az egész asztal összehajlott.

Csak a vendég, Avary, ült szótlan, s a pohár sörrel volt elfoglalva, amelyet a rendes szokás szerint megvizsgált, aztán egy hajtásra kiitta.

- Talán vadászni megy.

- Cserkészni.

Vétek Pali ebben a percben látta meg Avaryt, aki szúrós szemmel nézett rá, amint a sört kiitta, s a poharat letette.

- Alázatos szolgája, Laci bátyám - mondta neki kissé megzavarodva.

Avary nem szólt.

- Hogy van a nagyságos asszony? - kérdezte minden átmenet nélkül.

Avary fakón s alig észrevehetően legörbített ajakkal nézett rá, mire ő dadogni kezdett:

- Bocsánat; ha szabad érdeklődni...

Avary mereven nézte.

- Semmi rosszat nem akartam mondani - szólt a fiatalember, egyre jobban belezavarodva.

- S mi közöd van az én dolgaimhoz? - kérdezte Avary kellemetlen éles hangon.

- Pardon.

Tovább egy szó sem volt. Az egész asztalnál csönd lett.

A pincér újra megjelent, a fiatalúr egész halkan megrendelte nála a vacsoráját. Míg a pincérrel tanácskozott s alaposan megbeszélte, hogy a sertéssülthöz, kismenűben kovászos uborkát kér, de hámozva s jegelve, folyton magán érezte az Avary pillantását, amitől lúdbőrözött a háta, mintha a golyót érezné máris a nemesebb belső részeiben.