Copyright © Dr. Cserjési Petra

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borító terv: Szabó Nóra

Borító design: Barna Gergely

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-52-0

Voltaképpen, akkor sem vagy felkészülve a nagy pillanatokra, amikor már látod őket közeledni. Senki sem kéri, hogy megváltozzon az élete, igazából nem. De megváltozik. Szóval mik vagyunk: tehetetlenek? Bábok? Nem. A nagy pillanatok eljönnek. Ez ellen nem tehetsz semmit. Az számít, amit ezután teszel. Akkor jössz rá, ki is vagy valójában.

Joss Whedon: Buffy, a vámpírok réme

Ezt a könyvet a múltamban és jelenemben felbecsülhetetlenül fontos szerepet játszó barátnőimnek, Böbének, Vikinek, Krisztinek, Reninek, Juditnak, Beának, Zsuzsinak, Edinának, Epernek, Manónak, Mariettának, Móninak, Katinak, Zsófinak és Ildinek, továbbá a legjobb barátomnak ajánlom, aki egyben a másik felem és a férjem is.

A VÁLTOZÁS UTÁN

Képzeld el, hogy az öt legjobb barátnőd halott. Pontosítok. Egész életed során mindössze öt nővel voltál valaha olyan kapcsolatban, akit a barátnődnek tartottál, így most az összes barátnőd halott.

Mindegyiküket megölték tavalyelőtt augusztus 18. és 21. között ugyanott, ugyanazzal a módszerrel. A rendőrség még mindig nem találta meg a tettest vagy tetteseket, pedig már több mint két éve dolgoznak az ügyön…

Holnap lesz két éve, egy hónapja és hat napja, hogy egyetlen barátnőd sem maradt. Senki, akit felhívhatnál, ha a nővéred újabb idegesítő húzásáról panaszkodnál.

Senki, akivel huszadszorra is össze szeretnéd hozni a bátyádat, miután a legújabb ingyenélő nője is megcsalta, kidobta, és elhitette vele, hogy ez bizony csakis és kizárólag az ő hibája – mert olyan nagyon kedves volt és udvarias, amiről már réges-régen mindenki tudja, mennyire nem menő.

Senki, akit elhívhatnál a következő fergetegpartyba rengeteg Metaxa-Sprite-ot inni, és még annál is többet táncolni a színpadon.

Senki, akivel emlékeztethetitek egymást azokra az időkre, amikor még csak 14 évesek voltatok, és tudtátok, a megalkuvás semmilyen területen sem lehet az életetek része.

Senki, akivel megbeszélhetnéd William P. Young Kunyhójában mi az, amiről már eddig is sokat hallottatok, és mi az, ami még nektek is meredek egy kicsit.

Senki, akiről biztosan tudod: utánad ugrana a tóba, ha fuldokolnál…

A szüleid nagyon sajnálnak, de szeretnék, ha megértenéd, mennyire jó lenne már, ha továbblépnél ezen az egészen, hiszen az szolgálja leginkább a te érdekeidet.

– Különben is – mondják –, a barátnők csak jönnek-mennek, és amíg túl sok időt töltesz velük, addig sohasem fogsz találkozni a megfelelő férfival. És bizony, ennyi idősen inkább már a nagy Ő megtalálásával és a családalapítással kéne foglalkoznod!

Hát arra, ezek után, biztosan nem lehet majd panasz, hogy túl sokat lógsz a barátnőiddel.

A nővéreddel évek óta nem beszéltek egymással, így arról fogalmad sincs, neki mi a véleménye. A szüleid szerint ő is nagyon sajnálja a történteket, de…

A de után mindig valami olyan oltári nagy, nyakatekert baromság következik, ami azt hivatott megmagyarázni, miért csakis és kizárólag a te hibád lehet, ami történt – ezt rég megtanultad. Így egy jó ideje abban a pillanatban válik az agyad képtelenné az odafigyelésre, amikor meghallod: de…

A bátyád épp Ausztráliában dolgozik, és a maga módján megpróbál segíteni. Munkát szerzett neked, és cserébe a sokéves, meglehetősen aktív és felettébb kimerítő kerítőnős tevékenységedért, már van egy komoly férjjelöltje is a számodra…

A holttesteket egy igazán ritka eseménynek köszönhetően fedezték fel. A veszprémi szennyvíztisztító telep levegőztető medencéjének falán végigfutó komoly repedést egy, a Richter-skála szerinti hetes erősségű földrengés okozta. Majdnem háromszáz évvel ezelőtt rázta meg Magyarországot az a hategész-hármas erősségű rengés, ami a tavalyi évet leszámítva eddig az ország legerősebb földrengéseként volt nyilvántartva. A medence falát természetesen úgy tervezték, hogy intenzívebb mozgásnak is ellenálljon, de amikor a kivitelezés fővállalkozója feleannyit sem fizetett az alvállalkozóknak, mint amiben előzetesen megállapodtak, a terveket felülírta a munkájukból megélni próbáló kisemberek anyagi helyzete.

Augusztus 30-án délután háromkor a medence fala elrepedt, a szennyvíz elfolyt, és a telep üzemeltetését végző cég legfiatalabb tagja öt tetemet fedezett fel benne. A srác a szagokhoz már éppen hozzászokott, de a látvány rettenetesen sokkolta. Napokkal később tudták csak kihallgatni.

A testek a körülményeknek megfelelően borzalmas állapotban voltak. A helyszínelést végző rendőrök tizenkét órányi megfeszített munka után sem találtak semmilyen nyomot, amin elindulhattak volna.

– De hát ez egy francos szennyvíztelep! – mondta az üzemeltetést végző cég vezérigazgatója a helyszínen a rendőröknek. – Senki sem akar tudni róla, hogy itt van. Nincs mit elvinni, és ha lenne is, akkor sem jönne ide senki. Én is csak azért vagyok néha itt, mert ebből élek. Ha lenne egy zsák aranyam, itt hagynám az egyik medence mellett, és biztosra veszem, addig itt is maradna, amíg vissza nem jövök érte. Hárman dolgoznak itt, ennyi. Az emberek kilencven százaléka a városban még csak nem is hallott erről a helyről soha.

– Miért nem tűnt fel az embereinek, hogy több holttest lebeg a medencében? – kérdezte az egyik rendőr, miközben lapozott egyet a jegyzetfüzetében.

– Sajnálom, de nem értem a kérdést. – A vezérigazgató zavartan nézett a jegyzettömbjéből felpillantó férfira.

– Az imént azt állította, hogy három ember dolgozik a telepen – vette át a szót a jegyzetelő kolléganője. – Miként lehetséges az, hogy egyikük sem látta, hogy emberi hullák vannak abban a tartályban? – A megrongálódott medencére mutatott. – Valószínűleg napok óta.

– Ja, hogy úgy! – esett le az igazgatónak, miről is van szó. – Az nem egy tartály, hanem egy levegőztető medence. Nem keverendő össze a kettő. Már csak azért sem, mert míg egy bármilyen másmilyen tartályban a bomló tetemek bizonyára a felszínre jöttek volna, addig egy levegőztetőben ez nem fordulhat elő. Olyan biológiai, kémiai és fizikai folyamatok zajlanak le benne, ami szinte lehetetlenné teszi, hogy bármi, ami oda egyszer bekerült, az felússzon a folyadék tetejére. Az embereim amúgy csak napi három-négy órát töltenek itt.

– Érdekes – jegyezte meg a másik rendőr, és leírta a hallottakat a füzetébe.

A boncolás során a halál okát nem volt nehéz megállapítani: fulladás. Az áldozatok belefulladtak a szennyvízbe. A patológián dolgozó szakértő szerint ennél csak kevés rosszabb módja létezik a halálnak.

A testek személyazonosságára hetekkel később derült fény. Természetesen mindegyikőjüket elkezdték keresni a rokonaik, barátaik, de a szálak kibogozása időbe telt.

A VÁLTOZÁS

Amélia

Amélia eltűnését a főnöke jelentette be augusztus 21-én délután. Rendezvényszervezőként dolgozott, és a nemzeti ünnepen két esküvőt és egy egyéb elnevezésű programot kellett volna lebonyolítania. Az egyéb már 20-án este elkezdődött, így amikor 21-én délután is csak Amélia asszisztense rohangált fel-alá a szállodában és próbálta megjegyezni a résztvevők ételallergiára vonatkozó kéréseit attól rettegve, hogy valamelyik gazdag ügyfelüket miatta fogják megmérgezni valami gasztronómiai csodával, felhívta a főnökét.

Amélia és a főnöke, Dávid nagyon jóban voltak. Hosszú évek óta dolgoztak együtt, munkakapcsolatuk kölcsönös megértésre és tiszteletre épült. Miután Dávid megtudta, hogy legkedvesebb beosztottját majdnem egy napja nem találja senki a rendezvényen, értesítette a rendőrséget. 20-án délután beszéltek utoljára telefonon, amikor a nő az egyébnek helyet adó szálloda felé tartott.

Amélia 172 centi magas volt, szőke, kék szemű, sportos testalkatú. Mindig csinosan öltözködött, és ha tehette, tömegközlekedett. Az egyetemi évei alatt jól kiismerte a várost, és tisztában volt vele, mennyivel gyorsabb gyalog és tömegközlekedéssel eljutni A pontból B-be, mint autóval. A főnöke többször megjegyezte, milyen veszélyes is ez azokban a csinos ruhákban, amiket hord. Szerinte a sorsot hívja ki maga ellen, és ha nem lesz óvatosabb, egy nap valaki valami szemérmetlent fog vele művelni. Szemérmetlent…

Amikor ezt a lány először meghallotta, azonnal tudta, hogy amíg a főnöke marad a főnöke, addig ő sehova sem megy ettől a cégtől. Nagyon tetszett neki ez a fajta, rég elfeledett beszédstílus, és ahogyan a megérzései súgták, a férfi nemcsak ilyen stílusban beszélt, de így is viselkedett. Tiszteletteljesen.

Valószínűleg ez is közrejátszott abban, hogy Amélia sohasem mesélt Dávidnak a harcművészetekben szerzett jártasságáról. Hatéves korában kezdett karatézni, majd tizennégy évesen áttért a kick-boxra, amit húszévesen thai-boxra cserélt fel. Hét másodperc alatt tudott ártalmatlanná tenni egy nagyjából kilencvenkilós embert, tizenhat másodperc alatt pedig kettőt. Azt szokta mondogatni, a három az már tömeg, és a tömeg elől legjobb elfutni.

De, mint kiderült, volt olyan eset, amikor három, kilencven kilónál is nehezebb férfit hagyott az utcán nyolc napon túl gyógyuló sérülésekkel.

Améliát senki sem féltette, csak a főnöke. És milyen jól tette!

Abigél

Abigél augusztus 18-án este lépett ki a bank épületéből, ahol dolgozott. Még elszívott egy cigarettát a kollégáival, mielőtt az autójához indult. Otthon a férje, Patrik várt rá másnap reggelig, amikor végül felhívta a rendőrséget. Az egész éjszakát telefonálással és a városban autózással töltötte, hátha megtalálja a feleségét. Már akkor tudta, hogy valami nagyon nincs rendben, amikor elmúlt este hét óra, és a felesége még mindig nem ért haza és fel sem hívta. Ez egyáltalán nem vallott rá.

A nőt hatéves korában elütötte egy autó a zebrán. A sofőrt sohasem találták meg, de amikor kiderült, hogy Abi teljesen rendbe fog jönni, valahogy nem is érezte senki fontosnak a további keresést. Abigél tudta, ki volt az, látta, mielőtt a férfi elgázolta, de sohasem mondta ezt el senkinek.

Miután három napot volt kómában, megváltozott. A cserfes, örökmozgó, szórakozott kislányból egy határozott, precíz nagylány lett, aki mindenre és mindenkire odafigyelt, és minden aprócska viccen vagy mókás helyzetben hatalmasat kacagott.

Az iskolában szinte kizárólag a számok érdekelték, így könyvelő, majd okleveles közgazdász lett belőle. Elemzőként dolgozott egy bankban, ahol mindenki kedvelte, és elfogadta, hogy ő kicsit másképp értelmezi a szabályokat és az időt, mint a többiek.

Mindennap pontban hét óra negyvenöt perckor érkezett a munkahelyére, és zárás után tizenöt perccel szívta el a hetedik szál cigarettáját. Egy nap tíz szálat engedélyezett magának, kétnaponta egy dobozzal. A tizenkilenc és tizennyolc szálas cigaretták teljesen kiborították.

A férjével egy trafik előtt ismerkedett meg, miközben a táskájába próbálta betuszkolni az utolsó tíz kartont a kedvenc cigijéből, amiben még húsz szál volt egy dobozban. Patrik egy darabig csodálkozva nézte őt, majd felajánlotta a segítségét.

Azóta elválaszthatatlanok voltak. A férfi Abi napirendjét nagyjából egy hét alatt kiismerte, ami az alatt a négy év alatt, mióta először találkoztak, semmit sem változott. Ő már aznap tudta, amikor a felesége nem ért haza este, hogy valami nagy baj történhetett.

Abigél 165 centi magas volt, fekete hajú, zöld szemű, kissé telt testalkattal. Mindig vidám ruhákban járt, imádta az élénk színeket, a pöttyöket és a bohókás mintákat. Patrik úgy gondolta, túl jóhiszemű ebben a mai gonosz világban, így vett neki egy gázspray-t, és a lelkére kötötte, hogy mindig hordja magával. A nő megígérte, hogy úgy lesz, és amit ő megígért, az úgy is volt…

Aliz

Aliz a barátaival nézte az augusztus 20-i tűzijátékot Siófokon, hosszú idő óta először teljesen józanul. Néhány hónappal korábban ígéretet tett a szerelmének, Dáriusnak, miszerint sokkal kevesebbet fog inni, bulizni, és ezúttal tényleg megpróbál leszokni a dohányzásról, nem pedig csak a kifogásokat keresi, hogy neki az miért nem sikerülhet.

A kapcsolatuk elején zaklatásnak vette a férfi naponta ismétlődő tanácsait arról, hogyan élhetne egy kevésbé önpusztító, sőt, sokkal sikeresebb életet. Aztán amikor Dárius a negyvenedik születésnapjára rendezett házibuliból a legjobb barátai szeme láttára volt kénytelen a barátnőjét a kórházba vinni az este során elfogyasztott töméntelen mennyiségű vodka-barack miatt, a pasi, érthető módon, csúnyán kiakadt. Aliz pedig életében először elszégyellte magát egy férfi előtt.

Véleménye szerint alapvetően nem volt azzal semmi baj, ha az ember lánya időnként kiengedi a fáradt gőzt, iszik egy keveset, vagy kicsit többet, és egy szimpatikus srác ágyában ébred, akinek meg sem kérdezi a vezetéknevét. Korábban vele sem bántak jobban a férfiak, ezért nem értette, miért kéne másképp viselkednie – amíg be nem lépett az életébe Dárius.

Szerelmük első egy éve alkoholgőzbe és cigarettafüstbe burkolózott, de Aliz tudta, ez a pasi valamiért más. Dárius néhány évvel idősebb volt nála, ami szintén közrejátszhatott abban, hogy a nő halálosan beleszeretett. Végre valami olyant látott, amit azelőtt senki sem mutatott neki: jövőképet. Rengeteget beszéltek a holnapról, a jövőről, arról, amit majd csinálni szeretnének, amiket majd el szeretnének érni. Aliz megértette az okot is, ami miatt a férfi szinte csakis előre tekintett, és úgy érezte, itt az ideje más hibáiból tanulnia.

Eltűnésekor Dárius egész éjjel várta a barátnőjét. Már épp kész lett volna elkönyvelni magában, hogy a lány biztosan berúgott, és nem mert a szeme elé kerülni, amiért nem sikerült betartania a neki tett ígéretét, amikor megérkezett Zsolt, Dárius egyik legjobb barátja. A lány kocsiját megtalálták a hármas megyehatár kereszteződésénél az árokban, üresen.

Aliz imádta a kocsiját, azt a pezsgőszínű Opelt, amire még egyetemista korában hónapokon át keményen spórolt, és gyűlölte azt a kereszteződést. Ő maga sem értette, miért zavarták az ott ácsorgó prostik, akik cseppet sem törődtek azzal, hogy mindenki tudja, nem is a buszra várnak a megállóban, de utálta azt a helyet. Dárius pedig nagyon is tisztában volt ezzel, így gyorsan a helyszínre sietett. A rendőrök már ott voltak, és épp az autó tulajdonosát próbálták előkeríteni. Tíz nappal később, habár ők ezt akkor még nem tudhatták, sikerült is nekik.

Aliz 160 centi magas, sötétszőke hajú, szürke szemű, filigrán nő volt. Mindig sportosan öltözködött, és egy mini GPS volt beépítve az órájába, amit még fürdéshez sem vett le, hogy tudja, merrefelé kell hazaindulnia a szimpatikus férfiak lakásából…

Asztrid

Asztrid tűnt el elsőnek, de erről csak sokkal később szerzett tudomást a rendőrség. Az egyik barátja azt állította, hogy augusztus 17-én felült egy Rómába tartó járatra. A nőre egyetlen steward és stewardess sem emlékezett, ami még a rendőrség szerint is egyértelműen azt jelentette, soha nem is szállt fel arra a repülőre.

185 centi magas volt, gyönyörű fekete szemekkel és hosszú, göndör, rézvörös hajjal. Két perccel az után, hogy először belépett a modellügynökség ajtaján, már híres volt. Az azt követő öt évben több száz helyszínen, több tízezer képet készítettek róla. Filmekben is szerepelt, de mindenki legnagyobb meglepetésére mindig szigorúan mellékszerepekben, csúnyácska nőnek vagy férfinak maszkírozva.

Mindig is festőművésznek készült, a Képzőművészeti Egyetem elvégzése után hatalmas tervekkel költözött Amerikába, miután belátta, hogy otthon sohasem fog tudni megélni a szakmájából, amit a világon mindennél jobban szeretett.

Az első évben állandóan a filmesekre, modellügynökségek embereire panaszkodott, akik lépten-nyomon megállították az utcán, a boltban, de még a nyilvános mosdókban is az ajánlataikkal. Sohasem akart modell lenni. Azért kezdett új életet a világ másik végén, hogy megéljen abból, amit szenvedélyesen szeretett csinálni. Hát, ahogy mondani szokták, ember tervez…

A harmadik, saját maga által finanszírozott, lehangolóan sikertelen kiállítása után elfogyott a pénze. Hosszú napokig töprengett, mitévő legyen, felhívta a legjobb barátait, a szüleit, még a főbérlőjétől is tanácsot kért, majd, magában megfontolva a hallottakat, besétált annak a modellügynökségnek az irodájába, amelyik honlapján festmények előtt pózoló lányokról talált fotókat. Az ügynökség először nem értette, miért kéne bármi mást beleírniuk a szerződésébe, mint ami a többi lányéban is állt, de nem zavarta őket különösebben a dolog, így gyorsan megegyeztek.

Ha nem tudta eladni a festményeit állítólag hozzáértő, műkedvelő gazdagoknak, akkor odaadja bónuszként azoknak, akik az ő szépségéért fizetnek, gondolta, és milyen igaza is lett!

A modellkarrierje elején szinte senkinek sem tűnt fel, hogy a képein, bárhol készüljenek, bármi legyen is a témájuk, mindig látható legalább egy festmény. Néha egyszerűen előtte fotózták, majd volt, amikor az autó oldalára festették, vagy a ruhára, amit viselt. Előfordult az is, hogy bizonyos fémfelületeken tükröződött, egyszer pedig az Asztrid hajában lévő csatra került…

Anna

Anna eltűnéséről szeptember elejéig senkinek sem volt tudomása. Törökországba utazott a barátjához, akiről mindenki csak annyit tudott, mennyire kedves, elragadó, udvarias, szeretetre méltó, csodálatos, gyönyörű, szexi, cuki és sok más nagyszerűség, amiről minden nő álmodik. És egyes férfiak is. A testvérének és legjobb barátnőinek mutatott egy képet a világ legeslegcsodálatosabb férfijáról, de a nevét vagy a címét senkinek sem árulta el. Valójában a legtöbb ismerőse azt gyanította, nem álmai férfija az útjának valódi oka, hanem ismét egy hihetetlen történetre bukkant, amiről ő akart először írni.

Anna 158 centi magas, barna hajú, barna szemű nő volt, és szabadúszó újságíróként dolgozott. Bárhol is volt, bármit is csinált, mindenről jegyzeteket és fényképeket készített. Biztosra vette, hogy egy szép napon, amikor a világ legtriviálisabb dolgával van elfoglalva – például kávét rendel a könyvtár büféjében –, belebotlik egy olyan világrengető sztoriba, ami azonnal a leghíresebb újságírók közé emeli. A rokonai és a barátai is szorgalmasan igyekeztek lebeszélni erről az ostobaságról, de ő tántoríthatatlannak bizonyult.

Ha idejük és anyagi helyzetük engedte, a bátyjával, Filippel utazgattak. Bejárták együtt az összes kontinenst. A titokzatos török férfival is állítólag egy ilyen út alkalmával ismerkedtek meg. Filip nagyon meglepődött, amikor meghallotta a hírt, miszerint a húga hetekre elutazott Isztambulba azért, hogy egy olyan pasival legyen, akiről neki még csak tudomása sem volt. Úgy gondolta, ennél azért közelebb álltak egymáshoz Annával.

Már négy hete nem hallott semmit a testvéréről, így szeptember negyedikén bejelentette az eltűnését. Kezdetben még ő is úgy gondolta, Anna biztos az évek óta várt eseményről szóló cikken dolgozik, ezért nem jelentkezik. Amikor azonban Yavuz, a török férfi, akiről addig senki sem tudta, hogy hívják és hol lakik, megjelent Filip ajtajában meglehetősen zaklatott állapotban, és az iránt érdeklődött, miért késik a menyasszonya napokat az esküvőről, már fogalma sem volt, mit gondoljon az egészről.

Annát nem volt nehéz kiismerni, mégis a legtöbbek számára túlságosan bonyolultnak tűnt. Vele nem lehetett egyszerűen csak kijönni: az ember vagy nagyon kedvelte, vagy nagyon nem. A szeretteiért bármit megtett, a többieken pedig bármikor keresztülgázolt volna akár a legjelentéktelenebb sztoriért is. Filip és Yavuz is azt gondolták, mindent tudnak róla, de kiderült, milyen nagyot is tévedtek…

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu