Copyright © Németh Márton

Hungarian edition © Figyelem Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette:Sepeghy Boldizsár

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Figyelem Kiadó, Budapest, 2016

ISBN: 978-615-5692-12-3

Tartalom

Előszó

A multik kapujában

Tanulj fiam, mert csak akkor lesz belőled valaki!

Az első útravaló

Aki szelet vet, vihart arat

Tovább is van, mondom még

Bezzeg Németországban

MLM a kalapom

Életünk, a JIT (dzsit)

Munkahelyi szerepvállalásunk, avagy milyen is egy jó alkalmazott

Csóró lettem, nincs kenyerem, elvesztettem a munkahelyem

Munkavállalói sztereotípiák

A jó, a rossz és a vállalkozó

A Multi mint vállalkozás

Nem csak a húszéveseké a világ…

A sajtószabadság szégyene: a média

Apu, vedd meg nekem a várost!

A felső 10 millió

A Bank

Mindennapi politika

Mindennap egy alma

Lopnak, csalnak, hazudnak?

Ép testben ép lélek

Az Y generáció (1980-1995)

A siker tízparancsolata

Utószó

Bakancslista

Köszönöm…

Előszó

A multik kapujában elsősorban az iskolapadból lassan kinövő, a felnőtté válás útján haladó fiataloknak íródott, akikben még nem alakult ki a felnőtt életük pontos képe, nem fogalmazódott meg a helyes irány. A könyv helyettük nem oldja meg a problémákat, viszont segítséget nyújt hozzájuk, egyfajta életvezetési gyorstalpaló. Igyekeztem saját tapasztalataimon, élethelyzeteimen keresztül bemutatni, hogy mi vár egy Magyarországon élő fiatalra, ha rossz irányba indul el, vagy ha fogalma sincs, hogy merre kellene tartania. Filozofikus, tanulságos meglátásaimon keresztül próbálok utat mutatni számukra, felelősségem teljes tudatában. Tapasztalataim hűen tükrözik a belénk nevelt kispolgár átalakulását egy sikeres, mindenre elszánt, pozitív szellemi beállítottságú fiatalember tudatos felépítéséig. Az út, amin jártam, nem tart egy életen át, az átalakulás a kellő elszántsággal akár néhány hónap alatt is elérhető! Meggyőződésem, hogy a mai magyar fiatalok nincsenek tisztában a lehetőségeikkel, a korlátaikkal. Én sem voltam. Most viszont már tudom. Nem indultam mélyről, mégis mélyre süllyedtem. Saját magam hibáin, rossz döntésein keresztül tanította meg az élet számomra, hogy a sorsot, ami meg van írva (vagy nincs), kizárólag rajtunk múlik, hogy beteljesítjük-e, vagy sem. A sikerért tenni kell, küzdeni, majd még többet küzdeni. Nem adják ingyen. És ha megküzdöttünk, az önbecsüléssé alakul, ami egyenes út a boldogsághoz.

Manapság rengeteg jó ötletet hallani rokonaink, barátaink, ismerőseink szájából, amik valóban jó ötletek! Mégis nagyon kevesen valósítják meg őket, kevesen képesek az álmaikat megvalósítandó célokká alakítani, majd a célokat valóságukká tenni! A sikerhez vezető utat sokan kutatják, mégsem találják meg. Bennük van a hiba, vagy a világban? Esetleg a sorsban? Ez volt nekik megírva? Ki felelős az elcsellózott életekért? A boldogságom a saját választásom és döntésem?

A multik kapujában

Multik… elcsépelt, agyonhasznált kifejezés. A sztereotípiák felszínre törése után a legtöbb embernek gonosz nagyvállalatok jutnak eszébe, amelyek kizsákmányolják szegény, szerencsétlen dolgozókat, learatják a magyar piacot, ezzel is tönkretéve, megkárosítva, ellehetetlenítve a helyi, lokális mini-, kis- és középvállalkozásokat. Anyagi, technikai lehetőségeikkel senki nem tudja felvenni a versenyt, imperialista magatartásukkal kívánják érvényesíteni az akaratukat. Jelenlétük, annak összes előnyével és hátrányával együtt, társadalmilag elfogadott. Milyen hatásai vannak egy multinacionális vállalat jelenlétének a kistérségben, a nagyvárosban, az országban, a szomszédos országban? Azt hiszem, egy ilyen kérdés elhangzásával a társaságok (legyen az családi, baráti vagy munkahelyi) résztvevőinek nagy része azonnal élénk „hőzöngésbe” kezd. „Szemét multik, miattuk tart ott ez az ország, ahol!”, vagy: „Azért keresek szarul, mert a cégem kizsákmányol, hogy rohadjon meg!” és a többi, és a többi… Feltételezem, ilyen és hasonló kijelentéseket naponta egy csokorral hall az ember, talán a tíz évvel ezelőtti „Szia! Van Nokia-töltőd?” mondatnál is többször. Az embereket (igen, általánosítok, mert valóban az átlag magyar állampolgárra értem) érdekli-e VALÓJÁBAN a multiknak az országunkra, életünkre gyakorolt hatása? Egyáltalán, mi van előrébb: az egyén, vagy a nemzeti érdek? Mi az én érdekem? Ha jól megy nekem, többet költök, ha a munkáltatómnak megy jól, több fizetést tud adni? Vagy tudna adni, de nem ad? Akkor én minek is dolgozom olyan keményen? Egyáltalán, keményen dolgozom? Szerintem igen. És a munkáltatóm szerint? Hogyan lehet lemérni, hogy egy ember jól dolgozik-e? Statisztikákból, számokból, eredményekből, kimutatásokból, KPI{1}-okból, vagy egyikből sem? Ér-e az én munkám annyit, mint másé, és ha igen, miért nem ér többet, mondjuk kétszer annyit? Vagy háromszor? Érdekes kérdések. Kicsit snassz, ezek naponta jutnak eszembe, rágódom, tűnődöm a miérteken, a hogyan továbbokon. Multinál dolgoztam. Multinál dolgozom. Multinál fogok-e dolgozni?

Az ember valójában egy dolgot tanul meg igazán a multinál: DOLGOZNI. Továbbá megtanulhatod, hogyan lehetsz egy huszadik senki a sorban, megtanulhatod, hogyan nyílnak meg az ajtók és csukódnak be, megtanulhatod, mit jelent a feszített munkatempó. Elég sarkalatosan negatív hangvételű kezdet ez szegény multikkal szemben, bevallom, nem terveztem, hogy a könyv elején így nekik ugrom. Főleg, hogy tőlük kapom én is a kenyeremet. Tisztelhetném is őket! És az igazság az, hogy tisztelem is.

Tesco, McDonald’s, Mercedes, Decathlon. Mind multik. Lehet őket szeretni, lehet őket gyűlölni. Lehet áruházlánc, lehet gyártósor, lehet franchise, lehet kisker, lehet nagyker. A lényeg a volumen és az adózás előtti nyereség. Számukra. Számunkra, munkavállalóknak: munkahelyek, pályakezdési és előrelépési lehetőségek, teljesítményarányos jövedelem, fizetésemelés, komfortzóna, cafetéria, jobb esetben cégautó, megszervezett utazások, egyéb juttatások. A nemzet számára: kisebb munkanélküliség, adókedvezmények, infrastruktúra, beruházások, munka, munka és munka.

Számomra: Ezek a cégek az élő bizonyítékai az emberi elme zsenialitásának, a kitartásnak és a szorgalomnak. Ahogyan a világ körüli út is az első lépéssel kezdődött, ezek a vállalatok is valamikor apró kis üzletek, vállalkozások voltak, általában egy-két alapítóval. A laikus úgy gondol a dúsgazdag tulajdonosra, mint egy dörzsölt, gonosz, agyafúrt adócsaló emberre, aki ügyeskedések, kizsákmányolások árán tett szert a mesés vagyonra, amit természetesen nem érdemel meg. Az igazság az, hogy ezek az emberek zsenik voltak, rendkívüli rálátásuk volt – és van – az emberi szükségletek nagyfokú kielégítésére. Az igazán nagy különbség gazdag és szegény között nem az IQ vagy a tanulmányi eredmények, hanem ennél sokkal egyszerűbb emberi tulajdonságok: a kitartás, sziklaszilárd hit, céltudatosság, attitűd, lelkiismeretesség, szorgalom, érzelmi intelligenica és az újra való nyitottság. Jómagam is osztom azt az álláspontot, hogy egy-két tulajdonság hiányát erős szorgalommal igenis lehet kompenzálni! Továbbá megemlíteném, hogy rendkívül fontos a mindennapjaink hasznos eltöltése! Minden téren fejlődjünk egy kicsit. A kulcs a mindennapjainkban van. Ha minden egyes napon konstruktív elfoglaltságokkal töltjük meg a hétköznapjainkat, úgy teljesülni fognak a célkitűzéseink! Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra! Ezzel azért vitatkoznék. A türelem ugyanis szintén nélkülözhetetlen a boldoguláshoz. Néha többet ér az, amit nem mondunk, annál, amit mondunk. Ezt idővel tanulhatjuk meg, miután már sokat hibáztunk. Főleg fiatalon! Fiatalon az ember rengeteget hibázik. Ez mind hozzátartozik a személyiségünk fejlődéséhez. Sajnos a mai magyar oktatási rendszer rendkívül idejétmúlt, nem a nagybetűs életre való felkészülésről szól, hanem egy huszonöt éve megbukott rendszer ránk hagyott örökségét igyekszik átadni. Tizenhárom éves koromban többet tudtam az informatikáról, mint a számítástechnika-tanárom. DOS-t tanultunk a suliban, amikor otthon már Windows 95 futott. Persze értem, hogy az alapok így meg úgy, de mindent megtanulni a világ legokosabb embere sem képes. Szelektálásra van szükség, el kell dönteni, mi az igazán fontos. A múlt, a jelen, vagy a jövő. Szerintem mindhárom egyszerre. Csak az nem mindegy, hogy milyen arányban.

„Az életet előrefele éljük, hátrafele értjük. Jó esetben!”

Ugyanez igaz a vállalati kultúrára is. Fontos, hogy tisztában legyünk a munkahelyünk történetével (még ha érintőlegesen is), még fontosabb, hogy a jelen célkitűzéseket teljesítsük, de talán a legfontosabb (középvezetői szint felett), hogy merre tart a cég, mik a kilátások, elvárások, tervek. Idén, 1 év múlva, 5 év múlva, 10 év múlva, 15, 20, 25, 30 év múlva. Én az 5 éves tervet preferálom, mind magán-, mind szakmai életemben. Amikor a jövőmön gondolkozom, akkor az 5 éves terv forog legtöbbet a fejemben. Az 5 évnél későbbi tervek is gyakran eszembe jutnak, de ott nem tudok racionális maradni. Álmokat szövök bele. Az álmokkal nem az a baj, hogy nagyok vagy elérhetetlennek tűnnek, hanem az időintervallum. A legtöbb ember máról holnapra szeretné az álma beteljesülését, gyakorlatilag energiabefektetés nélkül; nem elérni akarják az álmukat, hanem hogy „történjen meg a semmiből”. Minél nagyobbat álmodunk, annál többet kell érte tennünk. Ha teszünk, én biztos vagyok benne, hogy sikerülhet. Feltéve, ha nem irracionálisan álmodozunk. Könyvem témájánál maradva, nézzük az anyagi álmokat: gazdagság, jólét, luxus, anyagi biztonság, passzív jövedelem, hatalom, drága otthon, nyaraló, hajó, autó, helikopter, repülő, ruhák, ételek-italok. A legtöbb ember általában ezekről álmodozik, hogyha a karrierjére gondol. A pénz valóban fontos eleme az életünknek, csak sokan nem tudják, hogy valójában két dolgot vehetünk rajta: szabadságot és létbiztonságot. Ennyi. A többi nem boldogít. Azok az emberek, akik mindent megvehetnek, sosem érezték még igazán boldognak magukat csupán azért, mert volt pénzük, és drága játékszereket vehettek rajta. Hiába van nagy hajód, ha nincsenek szeretteid, akikkel megoszthatod, hiába van luxussportkocsid, ha minden barátod irigykedve leköp érte, hiába vagy sikeres, ha mindenki más melletted sikertelen, és nincs kivel megosztanod a siker ízét. Mitől lesz egy ember sikeres? Mikor mondhatjuk egy emberről, hogy „Na igen, ő vitte valamire!”? Hol van a határ a lustaság, a tisztes helytállás és a munkamánia között? A válasz elég képlékeny. Jómagam utóbbi kettő között tanyázok. Lustaságnak azt hívom, amikor a mindennapjaid java részét destruktív elfoglaltságokkal töltöd. Ilyen például a tévézés, értelmetlen magazinok olvasása, szörfözés a neten, facebookozás stb. Ezen tevékenységek rendszeres gyakorlása az életed haszontalan eltöltésének az alapkövei. Feleslegesen gyakorlod őket, csak az időd megy el vele, semmi több. Az időd az, ami valójában a legértékesebb. Nem állítom, hogy nincs alkalom, amikor relaxációs, kikapcsolódási tevékenységeknek nem alkalmasak, sőőőőt, kifejezetten előnyödre is válhatnak! Én arról beszélek, amikor e tevékenységek folyamatosan töltik ki a napszakok közti rést, amikor rendszeressé válik (mondhatnám: jutalomfalattá), hogy hazajössz a munkából, és leheveredsz a tv elé, mondván, te fáradt vagy. Majd másnap még fáradtabb vagy, még indokoltabbnak érzed („neked ez kifejezetten jár”) a lustálkodásra az okokat, indokokat keresel, hogy miért is érdemled meg ezt. Szerintem semmi szükséged indokok keresésére, senkinek nem tartozol magyarázattal, hogy mire és hogyan töltöd a szabadidődet! Lehetsz közmunkás, állami alkalmazott, egyéni vállalkozó, multinál menedzser vagy akár ügyvezető, a lényeg, hogy milyen elképzeléseid vannak a saját 24 órád eltöltésére. Ugyanis mindnyájunknak ennyi idő áll rendelkezésünkre egy nap. Más-más adottságokkal vagyunk megáldva, különböző erősségeink és gyengeségeink vannak. A legelkeserítőbb számomra azt látni, ahogy a kortársaim (huszonöt-harminc éves emberek) az élet legapróbb akadályait is komoly nehézségeknek élik meg, ahelyett hogy a lehetőséget és a kihívást látnák a dolgok mögött. Gondolj csak bele: te hogyan éled meg, ha éppen lekésted a buszt? Hogyan éled meg, ha pont elfogyott az a ruha a boltban, ami a te méreted lenne? Hogyan éled meg, ha bejelent a kormány egy új törvényt? Kérdés, hogy milyen az első felindulásodból adódó reakció! Azonnali kudarc és rögtönzött bűnbakkeresés? Vagy pozitív és higgadt maradsz: lekéstem a buszt, de sebaj, mert amúgy is tele volt, megvárom a következőt, azon lehet, hogy lesz ülőhely, amúgy meg erre szokott menni a kollégám is munkába autóval, lehet, pont most fog erre járni, és akkor előbb is beérhetek a munkahelyemre? Vagy: igaz, hogy ebből a ruhából nincs a méretemben, de tovább keresgélek, hátha a sors akarta, hogy ne legyen, mert valami sokkal szebbet tartogat számomra? Vagy: bevezették az új egészségügyi adót, ami rám is vonatkozik, havi 200 Ft-tal kevesebbet fogok ugyan hazavinni, de az összeg 3 millió munkavállaló esetén 600 millió Ft, ami annyit tesz, hogy egy kórházba tudnak venni életmentő gépeket? Utóbbi mondat igényli talán a legfelelősségtudóbb hozzáállást. Te képes vagy hasonlóra? Képes vagy felnőtt módjára elfogadni, hogy egy felnőtt ember akkor lesz igazán felnőtt, amikor képes döntéseket hozni, képes leválni a szüleiről, képes saját magát (és később másokat is) eltartani? Szerintem el kell felejteni azt a szocialista hozzáállást, hogy „az állam azért van, hogy engem megsegítsen”. Az állam nem azért van, a munkáltatód meg pláne nem. Az állam azért van, hogy a rendszert fenntartsa. A munkáltatód azért van, hogy a munkádért fizetést adjon neked, amit belépésed előtt írásban rögzítettetek. Megsúgom, naiv gondolat, ha azt hiszed, annyit kapsz a munkádért, amennyit érdemelsz. Ugyanis ha annyit kapnál, amennyit a munkáltatódnak termelsz, akkor neki nem lenne haszna a munkádon, és nem alkalmazna téged! Ez ilyen egyszerű. Magyarul, a fizetséged kevesebb, mint amennyi hasznot hozol a cégnek. Ha ez az arány megfordul, akkor rövid időn belül a leépítés élményével fogsz szembenézni. Ez a fajta brutális őszinteség a multik egyik legnagyobb leckéje. Amikor átérezheted, hogy senki nem pótolhatatlan. Még te sem. Maximum átmenetileg, amíg meg nem találják az utódodat. Életünket a modern világban kényelmesen élhetjük, az alsó középosztálytól felfelé, a mai magyar ember igenis kényelmesebben él, mint például Mátyás király! Meleg vizes csövek futnak a falakban, oda utazol, ahová csak akarsz, fél nap alatt átrepülhetsz a világ másik oldalára, minden információhoz egy perc alatt hozzájuthatsz az interneten, barátaiddal bárhol, bármikor, bármennyit beszélgethetsz, akármerre járnak, olyan ételeket próbálhatsz ki, amiről ő nem is álmodott stb. Ennek a luxusnak megvan az ára is. Felgyorsult világunkat megérteni nem lehet, inkább csak próbálkozhatunk lépést tartani vele. Mosolyogva hallgatom a nálam húsz évvel idősebb generációt, hogy „bezzeg a mi időnkben így meg úgy”. Komolyan, elképzelésem sincs, hogyan kommunikáltak a cégek a világ különböző pontjain telefon, internet, fax nélkül. Sokkal lassabb volt a világ, így a munkatempó is lassabban telt. Egy mai multi napi szinten „zabálja” a nyomtatópapírt, a tintapatronokat. Állítom, egy év alatt nem haladtak annyit a cégek, mint manapság egy hét alatt. Így az emberek is sokkal lassabban működtek. Más volt a bioritmusuk. Ezért mi irigyelhetjük őket. Bár ki tudja, lehet, mi már meg sem tudnánk szokni. Milyen lenne egy iroda telefon és számítógép nélkül?!

Tanulj fiam, mert csak akkor
lesz belőled valaki!

Gyerekkorom „kedvenc” mondata. Szinte már meg sem hallottam egy idő után. A családomban élő felnőttek mindegyike azt harsogta, hogy a tanulás és az iskola a legfontosabb dolgok az életemben, mert ha nem diplomázom le, akkor megnézhetem magam. Egy lecsúszott senki leszek, aki majd a legalantasabb munkákat végzi. Több mint húszéves koromig próbálták a fejembe verni, hogy a diplománál nincs fontosabb dolog a világon számomra. Bezzeg ha lediplomázom, akkor majd jön a bőrfotel és a versenyképes fizetés. Lediplomáztam. És nem jött. Egyik sem.

A jelenlegi magyar tanulmányi rendszer az ország mélypontja, szívem szerint a felsőoktatási intézmények többségét bezáratnám. Az a lexikai „tudás”, amire épül, kb. harminc éve elavult, hatására nem értelmesen gondolkodó felnőtteket, hanem papírral rendelkező, önálló döntések meghozatalára képtelen, bólogató szerencsétleneket nevelnek, akik az iskolaajtó bezárása után egyik gödörből kerülnek a másikba. A legfőbb probléma a tematikában, valamint a tananyag homogenitásában található. Továbbá, kérdem én, hány VALÓBAN alkalmas pedagógus dolgozik az országban?!

Kezdem az elején:

Általános iskola alsó tagozat:

Megtanítanak írni, olvasni, számolni. Eddig hasznos.

Általános iskola felső tagozat:

Kötelező olvasmányok, történelem, földrajz, fizika, kémia… Amennyiben nem vagy szerencsés, olyan tanáraid voltak/vannak, akiket egyáltalán nem érdekel a te személyes fejlődésed, alkalmasságod, érdeklődési köröd, csak bejönnek, leadják a napi anyagot, majd hazamennek, és kész. Ha szerencséd van, figyel rád, és komolyan elbeszélget a szüleiddel a hozzád leginkább közel álló területekről. Közben megkezdődik az alapozás az említett tantárgyakból, hátha kiderül, hogy valamelyik komolyan foglalkoztat téged. Még erre is azt mondom, hogy rendben van.

Középiskola:

Elkezdődik az igazi versenyfutás, hiszen a tizenegyedik év végi eredmény már beleszámít a továbbtanulásba. Ha eljutottál a középiskoláig, akkor te is szembesülhettél a világ egyik legfárasztóbb kérdésével: „Hogyan tovább?” (Kisgyerekkorban: „Mi leszel, ha nagy leszel?”) És ezt képesek megkérdezni egy tizennégy éves embertől. Ez még hagyján, de elvárják, hogy komoly, megfontolt, felelősségteljes választ adjon. Na de tizennégy évesen? Tapasztalataim szerint a tizennégy-tizenöt éves korosztály kilencven százalékát egyáltalán nem érdekli a jövője, ugyanis még bőven a jelennek él. Nem foglalkoztatja, hogy mit fog csinálni huszonöt éves korától. Maximum addig, hogy majd milyen autója lesz az autós magazinokból. De semmi komoly. Ahogy telnek a boldog középiskolás évek, egyre több lexikális tudást igyekeznek az ember fejébe beleerőszakolni, továbbra is kitartva Brazília éves csapadékmennyisége ismeretének fontosságát hangsúlyozva (1200–1400 mm évente). Ezzel csak az a baj, hogy az ilyen és ehhez hasonló „tudás” birtoklása pénzzé nem tehető, gyakorlatilag felesleges ismeret! A még nagyobb baj az, hogy ezen ismeretekből kell felelni, amiért az érdemjegyet adják, és ha valaki nem magolta be, akkor bizony jön a karó. Egy sohasem felhasználható információ dönt egy tizenéves magyar ember további előmenetelének lehetőségéről! Számomra ez felháborító! Talán gyerekkoromban is sejtettem, hogy ez így van, ezért nem voltam jó tanuló. Nem tudta az agyam befogadni az általa teljesen feleslegesnek tartott információkat, ha meg befogadta (mert végső elkeseredettségemben inkább bemagoltam), hamar elfelejtettem. Sem a szüleim, sem a tanáraim nem figyeltek oda rám, hogy milyen irányba kellene mennem. A szüleim legalább megpróbálták, de sajnos téves következtetéseket vontak le, ugyanis az iskolában nyújtott alakításomból próbálták kikövetkeztetni, hogy merre induljak el. A hozzáállásuk is rendkívül szegényes volt: „A gyerek legyen orvos, jogász vagy mérnök.” Az ő gyerekkorukban ezek voltak a népszerű szakmák, amelyek mellett a mai napig kitartottak. Lévén az első kettő kifejezetten „seggelős” szakma – ami képességnek én híján voltam –, így maradt a műszaki pálya, mert a matek végül is ment… Megkérdeztek engem is. Mondtam: nem érdekel. Erre elkezdtek vitatkozni, hogy márpedig ez a boldogulásom kulcsa, és irány az egyik fővárosi, műszaki végzettséget adó felsőoktatási intézmény… Feltételezem, sokaknak ismerős a helyzet. Manapság nagyon népszerűek a különböző menedzserszakok, általában azon középiskolások kerülnek ide, akiknek fogalmuk sincs a jövővel kapcsolatban, csak igyekeznek megfelelni a szülői/családi/társadalmi elvárásoknak.

Eljön az érettségi ideje, mindenki vadul számolgatja a pontjait, a család izgul, a gyerek mindjárt felnő, kívülről szinte „kész férfi/nő”… Csak gondolkodásban nem! Itt mond csődöt sokadjára az oktatási rendszer. Egy tizennyolc éves ember még mindig nem alkalmas arra, hogy el tudja dönteni a jövőjével kapcsolatos kérdéseket. Azért nem, mert ő sem tudja! Tizennyolc év alatt sikeresen beprogramozták az agyát, hogy a tantárgyi sikerességéből vonja le élete hátralévő részére a következtetést, hogy számára milyen életút adatott. De nem általa választott. Nem ő választja! És sajnos a legtöbb szülő a gyermekének megálmodott életút felé próbálja terelgetni szerencsétlen, válaszút előtt álló gyermekét, a gyerek érdeklődési körének ellenében is.

És jöjjön a „kedvencem”:

A felsőoktatás:

A következő szavak jutnak eszembe: diploma, felesleges időtöltés, időmilliomosság, még több felesleges tananyag, Neptun, tanulmányi osztály, ösztöndíj, Erasmus, diákhitel, csóróság, kollégium, felnőtté válás, fősulis bulik stb.

Aki eljutott idáig, mind azt hitte, hogy szerencsés helyzetben van, minden a lehető legnagyobb rendben. A szülők szintén ezt hiszik. A gyerek diplomás lesz, értelmiségi, akit nagyon megbecsülnek és meg is fizetnek. Mekkora tévhit! Egyáltalán nem így van. A mai frissdiplomások legnagyobb részéből „segíthetek-gyerek” lesz a mekiben, vagy bolti eladó (bocsánat, értékesítési szaktanácsadó!) egy plázában. Végzettségükből adódó pályán harminc főből ketten helyezkednek el. És hová megy a többi? A maradék huszonnyolc? Velem az élen, irány a teljes kilátástalanság, a kizsákmányolás útja, ahol megalázó fizetések, kemény fizikai munka (mert napi tíz-tizenkét órát ácsorogni rohadt megterhelő ám) kövezi az utat, ami a teljes reménytelenség felé vezet. Ez az az út, ami gondolkodás nélkül életed végéig alattad marad, róla letérni igen nehéz, keveseknek sikerül. Az, hogy diplomás vagy, szinte már alap, hogy miért kaptad, az senkit nem érdekel. Csak legyen. Elpazarolsz három-öt évet, hogy megtanuld, húsz-harminc évvel ezelőtt miért fizettek munkaviszonyért pénzt.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2015-ben alapított Figyelem Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

A Figyelem Kiadó írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében. Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

figyelemkiado@alomgyar.hu

{1} Key Performance Indicators (legfontosabb teljesítménymutatók)