KÖTELÉK EGY ÉLETEN ÁT

A regényben található idézetek
Elizabeth McNeill 9 és fél hét című könyvéből,
valamint a www.sukitore.com (Titkárnőt felveszek) oldalról
származnak.

Copyright © Rona Fire

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Fotó: Papp József

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2015

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-25-4

faunnak, köszönettel az elfogadásért...

az élményekért...

a barátságért.

1.

„Jo megfogta a férfi nyakát és szorítani kezdte…”

Baszki, ez már megint nem lesz jó! – töröltem ki újra és újra ugyanazt az egy sort. Pedig utáltam törölni. Azt gondoltam, amit én papírra vetek, azt fejben már annyiszor meghánytam-vetettem, hogy nem kell belőle második verzió.

Úgy tűnt azonban, hogy ez a jelenet most sehogy sem fog összejönni.

„Jo odahajolt a férfihez, megragadta a hajánál fogva, és a szerszámát a szája elé tette…” – ez meg túl durva. A Del gomb hozzáragadt az ujjamhoz, ahogy dühösen nyomkodni kezdtem. Csalódottan léptem ki a szövegszerkesztőből. Hátradőltem az ágyamon, és a kezem a fejem alá téve töprengeni kezdtem.

Kellene valaki, aki elmagyarázza nekem, milyen is az a szadomazó szex. De hol találok ilyet? Vagy jobb lenne kipróbálni? – erre a gondolatra minden porcikám remegni kezdett. Rettegtem attól, hogy kiszolgáltatva fekszem valahol, a kezem tehetetlenségre kárhoztatva egy bilincs szorításában, miközben valakinek annyira átadom az irányítást a testem és lelkem fölött, hogy annak tuti sírás lesz a vége. Mégis, valahol legbelül éreztem, hogy elakadásom oka a tapasztalat hiánya. Egy olyan részhez érkeztem az első regényemben, amit képtelenség megírni anélkül, hogy saját élményt szerezzek a témában. Mivel továbbra sem jutott eszembe semmi produktív, ezért hagytam a dolgot a fenébe.

Amúgy is megszólalt a telefonom, és egy kedves férfihang az iránt érdeklődött, hogy épp ráérek-e. A megoldáskeresést elnapoltam, és türelmetlenül legyintve tápászkodtam fel az ágyról, hogy lezuhanyozzak és kisminkeljem magam, mire a vendég megérkezik.

EGY HÓNAPPAL KÉSŐBB

Ahogy a sráccal szemben ültem az irodának nevezett, hatalmas belmagasságú, régimódi lakásban, rögtön éreztem, hogy a sors olyan valakit vetett elém, aki talán segíthet. Épp egy adatlapot töltöttem ki. Szexi titkárnő közvetítő. A lényeg, hogy a zaklatási perek fénykorában vannak főnökök, akik biztosra mennek. Vagyis már eleve olyan lányt keresnek, aki tud gépelni, kávét főzni, beszél legalább két nyelven, és nem rohan el visítva, ha a főnök letolja előtte a nadrágját, és orális szexre csábítja. Ez bejött volna nekem, hiszen amúgy is villámkézzel klimpírozok a klavin, és szerintem a leglényegesebb pontban igazi főnyereménynek számítok. Mármint nagyképűség nélkül állíthatom, hogy annyira értek a szexhez, mint közel s távol senki.

Lelkesen körmöltem hát az adataimat, közben hosszúra és kecsesre pingált pilláim mögül a srácot figyeltem. Majdnem teljesen kopasz volt, pedig alig néhány évvel lehetett idősebb nálam. Ezt jó jelnek vettem, ugyanis életem egyik első szeretője is kopasz volt és nagyon jó a szexben. Ez az összefüggés így aztán rögzült bennem, hogy aki korán kopaszodik, azzal élvezni fogok az ágyban. Emellett a szeme világosszürke, amolyan savószínű, amitől már messziről rettegsz, mert olyan kegyetlen közönnyel tud rád nézni, mintha egy eltiporni való hangya lennél csak a talpa alatt. A kérlelhetetlensége vonzott, megéreztem benne az erőt, amire szükségem volt. Mindenáron be akartam fejezni a regényemet, még akkor is, ha ehhez el kell szenvednem néhány pofont. És ezt itt most szó szerint értettem. Hiába olvasgattam a témáról, ettől nem lett sokkal világosabb a kép, így aztán mindig csalódott sóhajjal léptem tovább.

Most azonban igazi szerencse fiának… vagyis lányának éreztem magam. Megvártam, amíg a fickó szembefordul velem, akkor abbahagytam az írást, és az arcáról jól láthatóan lecsúsztattam a tekintetem a sliccére, abba a magasságba, ahol a farkát képzeltem. Egy kicsit kinyitottam a számat és megnedvesítettem az ajkaimat. Aztán beletúrtam szabadon omló hajamba, és nyíltan rávigyorogtam. Észrevettem, ahogy a teste mellett lazán tartott keze hirtelen ökölbe szorul. Képzeletben büszkén vállon veregettem magam: provokálásban mindig is jó voltam.

Igyekeztem a papírmunkával olyan lassan végezni, ahogy csak telt tőlem. Mintha egy debil lennék, aki még a saját nevét sem tudja rendesen leírni. Türelmetlenségében fújtatva odaállt mellém, én pedig kihasználtam az alkalmat, és meztelen felső karom puha bőrét a nadrágjához simítottam. Ott elöl. Mint akit fekete mamba csípett meg, úgy lépett arrébb. Pár másodpercre a lélegzete is elakadt, aztán lassan, önuralmat erőltetve magára, kifújta a levegőt. Elérkezettnek láttam a pillanatot, hogy aláírásomat a papír aljára biggyesztve befejezettnek tekintsem művemet.

Kitépte a kezemből, lehajította a hatalmas íróasztalra, majd karon ragadott és betuszkolt a szomszédos szobába. Nem kérdezett semmit, csak térdre nyomott, másik kezével lehúzta a cipzárját, amiből rugalmas határozottsággal pattant ki a farka, egyenesen az arcomba. Nem volt időm alaposabban szemügyre venni, mert elkapta az állkapcsomat, szétfeszítette, és belém tuszkolta, egészen le a torkomig.

Az akció gyors volt és heves, na és persze egyoldalú. Amikor pár perc múlva végeztünk, és felemelkedtem, szájtörlés és a ruhám igazgatása közben összeszedtem a bátorságomat, és megszólaltam.

– Tudod, van egy problémám… – gúnyosan megemelkedő szemöldök volt a válasz, ami azt sugallta: „csak egy?”. Ezzel most nem törődve folytattam, ha már belekezdtem, mert mi van, ha soha többet nem találkozom ezzel a fickóval?

– Épp egy regényt írok, amiben van egy szadomazó jelenet, ami egy kicsit elfajul, de egyszerűen képtelen vagyok megírni, mert még sosem csináltam ilyesmit.

Az őszinteség mindig segít az ilyen válságos helyzetekben, mert annyira kevesen alkalmazzák és oly meglepő a másik fél számára, hogy hirtelen elfelejt gondolkozni és engedékenyebbé válik. Megint egy fegyver, amit szívesen alkalmaztam. Sikerrel, mint most is.

– Értem… nos, szerencséd van – nézett rám lelketlenül. – Én már elég sok csajt avattam be a BDSM rejtelmeibe. Gyere vissza este, akkor tartok nagyon szívesen egy kis bemutatót abból, mit is jelent ez igazából.

Nem volt más hátra, mint felkapni a táskámat, ami még mindig az „irodában” hevert, a széken, ahol hagytam, és kisomfordálni az ajtón.

Próbáltam kiigazodni az érzelmeimen, amik hullámvasútként váltakoztak a megkönnyebbüléstől a legmélyebb rettegésig.

2.

Egész nap képtelen voltam bármire is koncentrálni. Mint egy félelmetes sorscsapás, úgy dobolt a fejemben, hogy mit is tettem. Nagyon sokszor, legalább ötvenszer arra gondoltam a nap hátralévő óráiban, hogy felhívom a pasit és lemondom az egészet. Rettegtem az ismeretlentől, rettegtem attól, hogy olyasmi fog történni velem, ami után soha többet nem nézhetek majd mosolyogva a tükörbe. Valami, ami egész életemre rányomja majd a bélyegét.

Másrészt viszont ott volt az írás iránti vágyam. Az, hogy mindenáron író váljon belőlem, mert ez volt a végső cél. Azt, hogy most örömlányként dolgoztam, csak átmeneti megoldásnak tartottam, legalább kifizethetem a számlákat addig, míg az írás be nem jön. Egyébként meg szórakoztatónak találtam újabb és újabb férfiakkal lefeküdni, plusz kísérletezhettem rajtuk. A regény, amin dolgoztam, elég sok erotikus részt tartalmazott, ezeket, ha módomban állt, leteszteltem a vendégeimmel, így saját, valóságos tapasztalatomból tudtam megírni az egyes jeleneteket.

Akik eddig bármilyen erotikus történetet olvastak tőlem, mind egyetértettek abban, hogy félelmetes, mennyire beszippantja őket. Ezt akartam, erre vágytam ennél a jelenetnél is. Bármilyen durva is a vége, tökéletesnek kellett lennie.

Egy kicsit később készülődni kezdtem. Lezuhanyoztam, borotválkoztam, hajat mostam, aztán kiválasztottam a megfelelő fehérneműt és öltözéket. Korábban nem a csúcsformámat hoztam az állásinterjún, de most meg akartam mutatni ennek a fickónak, hogy milyen csábítóan dögös tudok lenni, ha akarok.

Az emlékképek hatására, ahogy délután szopatott, forrni kezdett a vérem, és újra érezni akartam azt a makacs erőszakosságot, ahogy bánt velem. Muszáj volt megkapnom megint!

Próbáltam elnyomni magamban az újra feltörő pánikot. Nem lesz semmi baj – ismételgettem magamban, mint egy mantrát, ahogy bevágódtam egy taxiba és a már ismert cím felé indultam.

Beléptem az ajtón, és nem voltam biztos benne, de mintha egy elismerő pillantást küldött volna felém. Végignézett rajtam, az tuti, aztán szó nélkül megfordult, és besétált egy harmadik szobába, amit még nem láttam délután. Remegő lábakkal lépkedtem utána, átkoztam magam, hogy magas sarkút vettem fel, mert hiába képzeltem magam elegánsan a föld felett lebegő, könnyed léptű istennőnek, csak egy botorkáló tehén voltam, aki képtelen megtalálni az egyensúlyát. Megálltam a szoba közepén, egy rendetlenül megvetett ággyal szemben.

Tipikus férfiszoba volt, ruhák szanaszét, mindenütt pizzás dobozok a földön. Nem tudom, mit képzeltem, talán valami olyasmit, mint a filmekben? Vörös bársonnyal behúzott, hangszigetelt falakat, bilincseket, székeket, rácsokat, mindenféle kínzóeszközöket. Ehhez képest ez egy teljesen hétköznapi, budapesti bérlakás hálószobája volt. Valahogy kezdtek kétségeim támadni afelől, hogy itt találom meg azt, amit keresek. Nem állt össze a fejemben, hogy olyasmit tudhat ez a fickó – még a délutáni akció ellenére sem –, amitől jobb író lehetnék.

Megfutamodni azonban már nem akartam, így aztán ezt is úgy próbáltam túlélni, ahogy minden más szar dolgot az életemben. Vettem egy mély levegőt, egy pillanatra lehunytam a szemem, és lelkem mélyéből előbányásztam szunnyadó kurázsimat, amit ezekre a pillanatokra tartogattam. Lesz, ami lesz, belevágok.

A pasi mintha érezte volna a bennem dúló bizonytalanságot, csak állt a szoba közepén, és nem mondott semmit továbbra sem. Várta, hogy dől el bennem a harc, vajon lelépek valami üres kifogással, vagy lesz bennem annyi bátorság, hogy végigcsináljam. Hogy érzékeltessem vele a döntésemet, léptem egyet előre. Gonoszul elvigyorodott, megragadta a karom és magához rántott. A keze azonnal beletépett a hajamba, fájdalmasan hátrafeszítette a tarkóm felé, aztán ráhajolt a nyakamra és csókolgatni kezdte. Egyszerűen képtelen voltam eldönteni, hogy a fájdalom, amit a hajam tövénél érzek – mintha egyenként akarna kiszakadni minden szál hajam – vagy a gyönyör erősebb, amit izgága nyelvével és meglepően puha ajkaival okozott. Villámok cikáztak a bőrömön ott, ahol nedves nyomot hagyva megérintett. Borzongani kezdtem és a rettegés okozta remegés lassan gyönyörteli libabőrré alakult. Bármeddig elviseltem volna ezt az édes kínzást, de néhány perc múlva ellökött magától, majd rám parancsolt.

– Vetkőzz! – kissé homályos tekintettel próbáltam arra koncentrálni, hogy ki tudjam gombolni a blúzomat, és le tudjam tolni a nadrágom. Ezek a hétköznapi rutinfeladatok most olyan nehézkesnek tűntek, mint megmászni a Csomolungmát. Nem avatkozott közbe, talán csak így spannolta fel magát, mert miközben le sem vette a szemét rólam, ujjaival türelmetlenül dobolt az asztalon, aminek támaszkodott. Fel kell készülnie a bántásra? Szívesen megkérdeztem volna tőle, hogy van-e valami folyamat, ami ilyenkor végbemegy benne, egy kapcsoló a fejében, amitől hétköznapi emberből uralkodóvá válik. De persze nem mertem. Csak némán, lehajtott fejjel filozofálgattam, miközben lecsúsztattam a bugyimat is a földre. Teljesen meztelenül, kiszolgáltatva álltam előtte. Megint egy vigyor, aztán begörbített ujjával magához hívott. Közelebb léptem, ő pedig lelökött az ágyra. Ő is mellém feküdt, de a hangulat egyáltalán nem volt olyan érzéki és gyengéd, mint amit ilyenkor megszoktam eddig. Még a vendégekkel is, akik csak egy órára voltak társaim a gyönyörben, intimebb volt az egész, mint vele. Igyekeztem nem törődni ezzel. Hanyatt feküdt az ágyon, rám parancsolt, hogy térdeljek a lába közé, mert most szopni fogok. Engedelmeskedtem, hiszen beleegyeztem a totális odaadásba. Volt egy aprócska, megmagyarázhatatlan megérzésem, hogy ez jó lesz nekem is, bár én magam sem értettem, miből táplálkozik.

Ahogy a számmal kényeztetni kezdtem, kiérdemeltem egy újabb felhúzott szemöldököt. Bár kapott már belőlem egy kicsit, az inkább szopatás volt: elvette, amire vágyott, nem törődve azzal, mennyire kifinomult képességeim vannak az orális szex területén. Most megtapasztalhatta, hogy nemcsak egy amatőr rajongóval van dolga, hanem olyasvalakivel, aki – sok nővel ellentétben – pontosan tudja, mit kezdjen egy férfi szerszámával.

Változatos nyelvtechnikával csapkodtam körbe a makkját, majd megszívtam kicsit, és lecsúszott az ajkam egészen a golyókig. Mintha egy cső kukoricát ízlelgetnék, finoman végigharapdáltam alulról felfelé a kidudorodó eret teljes hosszában. Sóhajtott egyet, ami engem elégedettséggel töltött el. Ezután kicsit előrébb hajolt, egy párnát tömött a háta mögé, hogy közelebb férjen hozzám. Egyik kezével megragadta a mellbimbómat, finoman morzsolgatni kezdte. A másik is hozzákeményedett, a kéj hullámokban rontott rá a testemre. Azt hittem, ez nem lehetséges, de orgazmusközeli állapotba kerültem attól, hogy a mellemmel játszadozik. Hitetlenkedve vettem tudomásul, majd amikor már beleéltem volna magam abba, hogy mindjárt elmegyek, váratlanul egy erőteljes pofon csattant az arcomon.

Teljesen ledöbbentem. A szervezetem, ami gyönyörre készült, szó szerint sokkot kapott az ütés fájdalmától. De ez csak egyetlen pillanatig tartott. A döbbenet fokozódott, mert agyamból rögtön fénypostával érkezett a hír az ölembe, hogy „ahhh, ez így még sokkal jobb!”. Ép eszem képtelen volt felfogni, mi történt, de az ösztönöm, a bennem lakó ribanc csöpögő puncival várta a folytatást.

Azt hiszem, arra várt, hogy reagáljak valamit, de én csak szoptam tovább rendületlenül, mert mindez pár másodperc alatt játszódott le bennem. Éhesen követeltem volna a folytatást magamnak, mégis hagytam, hogy ő szabályozza, miből, mikor és mennyit.

– Hm… – csak ennyi hagyta el az ajkát meglepődéssel vegyes elégedettséggel. Aztán már érkezett is a következő ütés. Mialatt érzékeimben ősrobbanás következett be, agyam egy másik bugyra hidegen elemezni kezdte az impulzusokat, élményeket. A fájdalom összekapcsolódott a gyönyörrel, és olyan érzés volt, mint amikor egy kaleidoszkópba nézve látok valami gyönyörűt, de ahogy egy picit elfordítom a lencsét, egy még gyönyörűbb, tökéletesebb kép áll össze. A testem fellélegzett, mert rájött eddigi folyamatos kielégületlenségem okára. Nem fehérmájú vagyok, csak mazochista. Kell a fájdalom ahhoz, hogy a végén az ágyon elterülve, kielégülten, kiürülten piheghessek és ne vágyjak azonnal folytatásra.

Tovább szoptam a farkát, kemény ajakmozgással fel és le, lágy ujjdörzsöléssel kísérve. Ez egy olyan kombináció, amivel eddig minden férfit meg tudtam őrjíteni. Ő azonban látszólag közönyösen feküdt továbbra is az ágyon. Mivel nem érkezett újabb pofon, úgy gondoltam, egy kicsit merészebb is lehetek, mert a bennem megszületett szörnyeteg ennél sokkal, de sokkal többre vágyott. Ezért felnéztem, vágytól homályos szemekkel, mélyen bele az övébe, és kinyögtem:

– Még… kérek még… – Utoljára azt láttam, hogy a pupillái teljesen kitágulnak, mire szorosan lehunytam a szemem, és vártam, amiért könyörögtem. Egy hatalmasat sóhajtott, majd megütött újra és újra és újra. Átszakadt bennem a gát az erős ütésektől és az őrült izgalomtól, amit a szopás és a mellem izgatása okozott bennem. Elélveztem. Hánykolódva, a farkával mélyen a torkomban, amitől üvöltésem csak tompa nyögdécselésnek hangzott. A testem remegett, ahogy átáramlott rajta a kéj. Annyira heves volt a reakció, mint még soha életemben. Még önmagammal való játszadozásaim közben sem voltam képes ilyet okozni magamnak. Elmerültem az érzésben, próbáltam elérni, hogy minél tovább tartson. Agyam újra és újra vágyhullámokat lökött legtávolabbi porcikámba is. Percekig nem tértem magamhoz. Amikor felnéztem, egy értetlen, kitágult szempárral találtam magam szembe. Elmosolyodtam, félénken, de boldogan.

– Elég lesz! Feküdj az ágyra! – pattogtak a szavai, leplezni próbálva megilletődöttségét. Tettem, amit kért az újabb gyönyörök ígéretével.

A hasamon elnyúlva, a párnába tömött fejjel vártam, mi lesz a következő lépés. Hirtelen felrántotta a fenekemet, hogy tartsam meg magam, miközben a fejem továbbra is az ágyba préselődött. Ettől a hátsóm szépen kidudorodott, jobb hozzáférést biztosítva számára. Nem is tétlenkedett sokáig, a matrac besüppedt, ahogy mögém térdelt. Egyetlen, erőteljes, könyörületet nem ismerő mozdulattal hatolt belém. Nagyon vaskos volt a farka, de én örömmel fogadtam ezt a fajta telítettséget. Dugni kezdett, aztán amikor már nyüszítve léptem volna át az élvezés homályába, akkor megint visszarántott azzal, hogy fenekelni kezdett. Minden lökésnél – mint egy rodeós – megemelte a kezét, és hatalmasat csapott a fenekemre.

Egy idő után a döngetés üteme, ami továbbra is ott tartott a határon, összemosódott az ütések fájdalmával. Sikoltani kezdtem, a bőröm annyira érzékennyé vált, hogy már a leggyengédebb érintés is kínzó fájdalmat okozott volna. Persze hiába könyörögtem, hogy elég, nem hagyta abba.

Fura, hogy amikor otthon, egyedül filozofálgattam erről, akkor mindig az ilyen menekülni lehetetlen helyzeteknél szakadt meg a film, mert az agyam képtelen volt elfogadni ekkora kiszolgáltatottságot. Most, hogy itt voltam, és minden ütés után szinte felsírtam a kíntól, miközben tehetetlenségre kárhoztattam, már nem is tűnt az egész annyira szörnyűnek. Rá kellett ébrednem, hogy ez a fajta szex nem arról szól, hogy a másikat jól megverjük, az élvezet pedig háttérbe szorul. Épp ellenkezőleg. Hihetetlen tudás és kifinomultság kell ahhoz, hogy valaki a gyönyört és a fájdalmat ilyen élvezhető módon tudja adagolni, amikor mind a kettő hiányozna, ha leállna vele.

Ezek megint villámgondolatok voltak, közben sikolyaim már ösztönösen jöttek, és újra teljesen felpörögtem. Biztos voltam benne, hogy már nem sokáig járok kötéltáncot az orgazmus szakadéka fölött. Végül egyensúlyt vesztve zuhantam a mélybe, amikor belemarkolt mindkét farpofámba és egy elképesztő döféssel teljes mélységemig felnyársalt. Ott, akkor, abban a pillanatban én meghaltam. Azért, hogy egy másodperccel később újjászülessek. Egy teljesen másik emberként. Tudtam, hogy amitől féltem, bekövetkezett. Már soha többé nem leszek ugyanaz, mint ez előtt az éjszaka előtt.

Most, itt, ebben a kupis férfiszobában, egy totál közönyösen rajtam uralkodó férfi létrehozta az új valóságot. A fizikai fájdalom, amit elutasítottam, elzártam magamtól, mióta nem voltam már gyerek többé, az most rám zuhant, mintha egész eddig csak farkasként ólálkodott volna a lelkem körül, arra várva, mikor kaparinthatja meg újra. Az, hogy sokáig vertek gyerekkoromban, úgy látszik, nem múlhat el nyomtalanul. A szeretet és a fizikai fájdalom édestestvérekként fonódnak össze bennem, és el kellett jönnie ennek a pillanatnak, hogy megértsem: nem menekülhetek.

Amikor egy kicsit magamhoz tértem, ő még mindig fölöttem magasodott. Nem tudom, mikor került rá óvszer, de most lerántotta a farkáról, kiszállt mellőlem az ágyból, de előtte szigorúan rám parancsolt:

– Maradj, ahol vagy, még nem végeztünk! – Nem mintha menni akartam volna bárhova is. Izgatottan vártam, hogy mit talált még ki, miközben fájó fenekemet dörzsölgettem. Visszatérése egyszerre váltott ki belőlem rémületet és türelmetlen vágyakozást.

Egy gyertyát tartott a kezében. Filmen már láttam ilyesmit, de csak homályos emlékeim voltak róla. Nem bírtam végignézni. Most pedig biztosan végig kell szenvednem. Megint megremegtem, bár közben az izmaim és a bőröm jólesően fájt itt-ott.

– Feküdj hanyatt! – jött az újabb utasítás. Nem ellenkeztem, bár voltak kétségeim, hogy pirosló fenekem érzékeny bőre mit fog szólni a lepedő durvaságához. Abban reménykedtem, hogy a következő élmény majd eltereli erről a figyelmemet.

– Tedd a kezed a fejed fölé, és meg ne mozdulj! – szólt olyan erővel, hogy ezek után nem is mertem volna ellenkezni vele. A büntetés ígérete ott volt minden szavában. Közben meggyújtotta a gyertyát és félretette. Először nem értettem, miért, de aztán rájöttem, arra vár, hogy elegendő viasz gyűljön össze, hogy kiképzésem a következő szintre léphessen.

Szétfeszítette a lábaimat, közéjük térdelt, de csak annyira, hogy megfelelő magasságba tudja emelni a vékony kis lánggal égő gyertyát. Nem kaptam engedélyt arra, hogy megmozduljak, de nem is lettem volna rá képes. A kígyó áldozata érezheti így magát. Tudja, hogy veszélyben van, tudja, hogy meg fog halni és menekülni kéne, mégsem tesz semmit, mert az a hipnotikus szempár fogva tartja, megbénítja. Én az apró fényforrásba merültem bele ennyire, elképzeltem, milyen lesz majd, amikor forró könnye a bőrömhöz ér. De nem volt róla elképzelésem, hiszen még sohasem éreztem ilyesmit. Ő közben már elégnek találta a viasz mennyiségét, így gonoszul rám pillantva elsuttogott egy rémisztő mondatot.

– Ez most egy kicsit fájni fog. – Azzal minden további magyarázat nélkül rám csöpögtette a forró viaszt, szemérmem legérzékenyebb pontjára. Nem tudom megmagyarázni, mi történt. Azt hiszem, nem igazán vagyok vele tisztában. Egy újabb döbbent pillantást sikerült kicsiholnom belőle, de ezt is csak egy ködfátyolon át érzékeltem. Mert abban a minutumban, amikor a bőröm és a faggyú kölcsönhatásba lépett egymással, bennem szétáradt a fény, elborította testem minden sejtjét, és gerincem ívbe ropogásával egy ütemben elélveztem. Azonnal. Egy újabb adalék a ma éjszakához. Egy újabb pillanat, amilyen még sohasem történt velem, és amiről tudtam, örökre megváltoztatott.

De ő sem tudott betelni. Egy apró rés keletkezett közönyösségének álarcán, ahogy vágytól csillogó szemmel öntözött újra és újra, vég nélkül. A mellbimbómon hamarosan dermedt halmok keletkeztek, és törékennyé érzékenyült. Végigcsöpögtette az egész felsőtestemet, majd visszatért a kiindulópontra. Nem kellett simogatnia, nem kellett többé megütnie, semmi másra nem volt szüksége ahhoz, hogy a mennyországba röpítsen, mint egy gyertyára.

Minden újabb és újabb forró csepp újabb és újabb orgazmussal borított be. Egyszer csak az agyam feladta a küzdelmet és kikapcsolt. Képtelen voltam még egy élvezésre, az érzések kavalkádjának intenzitása betetőzött. Bárcsak elájultam volna, de igazából csak lebegtem az öntudatlanság mezsgyéjén, miközben továbbra is mindent kiélesedve éreztem.

Amikor végre megszánt, akkor már csak egy automatikusan rángatózó tehetetlen gumibáb voltam a kezében. Csíkra szűkült szemmel, pilláim árnya alól figyeltem, ahogy leteszi a fegyvert és mellém heveredik. Megkönnyebbült sóhajjal adtam át magam az édes öntudatlanságnak.

Egy kicsivel később aztán magamhoz tértem, és ő még mindig mellettem volt. Furán éreztem magam, ahogy érdeklődő szemébe néztem. Nem tudom, miféle magyarázatot várt tőlem, de még magamnak sem tudtam egy értelmeset összehozni, nemhogy neki. Így aztán felültem, a ruháimat keresgélve öltözni kezdtem. Most, hogy az agyam kitisztult, tudatosult bennem, mit is tettem. Zavarba jöttem. Agyamban elindult a visszajátszás: ahogy az ágyra néztem, a legjobb pillanatok felbukkantak, mint egy zanzásított filmben. Best of… Egy kicsit hihetetlen volt számomra, hogy mindezt én éltem át és ráadásul ilyen lelkesen, de a testem megadta a választ. Még mindig sajogtam, húzódtam, és pergett rólam a rám kövesedett viasz.

Már az ajtóban álltam, kielégültségtől remegő lábakkal, és a kilincsen volt a kezem.

– Tudod, sok lányt hoztam már ide és avattam be a BDSM rejtelmeibe, de még egyetlen eggyel sem találkoztam, aki ilyen lelkesen és hevesen reagált volna, mint te. Erre születtél… – bocsát útra ezzel a felfoghatatlan mondattal, én pedig kilépek a sötét lépcsőházba és gondolataimba merülve hazafelé sétálok.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu