Melissa Moretti

Tüzes vér

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-984-9

MOBI ISBN 978-963-387-985-6

TARTALOM

Reggeltől délig

Déltől reggelig

Nyomozás

Hanna tervei

Az események

Éjszaka után

Fájdalom

Új harcok

Közjáték

Kitör a vihar

Vallomás

Nincs nyugalom

A gyertyák

Reggeltől délig

Az a nap is úgy kezdődött, mint mostanában bármelyik.

Hanna korán kelt, mint mindig. Amikor kipattant a szemhéja, azonnal magához tért. Az imént még álmodott, ám az ébredés pillanatában el is felejtette az álmát. És talán jobb is így – nem szeretett álmodni. Szerencsére egyre ritkábban jut eszébe az a régi eset. Még magában sem nevezi másképpen: régi eset. Bár csak a régi igaz belőle. Több volt, mint egyszerű eset. És bár csak egyetlen egyszer történt meg vele, soha nem felejti el.

Hány éve is már..? Csak egy villanás volt, máris elűzte az emléket. Hogy mikor történt, azt pedig el kell felejteni már csak azért is, mert ezzel a saját életkorát juttatja eszébe.

A fürdőszobában állt – annyira gépiesek ezek a mozdulatok így reggel, amikor indul a nap, hogy nem is veszi őket észre. A múltkor arra eszmélt, hogy már odalenn ül, és éppen a reggelit teszik eléje. Ami az ébredés és a reggeli között volt – a felkelés, a fürdőszoba, az öltözés – valahogy kiesett. Nyugtalanító tünetek voltak ezek, de tudta, csak egy dolog miatt: mert már fáradt. Lassan fél éve nem volt szabadságon. Ha nagynéha egy újságíró megkérdezte tőle: „És mit szokott csinálni szabad idejében?” – a legszívesebben visszakérdezett volna álnaivan: „Szabadidő? Az micsoda..? Ezt a szót nem ismerem!”

De ez elcsépelt trükk lett volna, és Hanna nem kedvelte az ilyesmit. Szóval a kora…

„Az ember lánya annyi idős, amennyinek látszik” – ismételgette görcsösen, immár néhány éve. Mióta sűrűbben járt kozmetikushoz, fodrászhoz, manikűröshöz, pedikűröshöz, te jó ég, hány efféle „kűrös” lehet még? Jógázni is kéne, tornázni személyi edzővel, meg fogyókúrázni, meg kocogni, evezni, teniszezni – no, ezekre már tényleg nincs ideje. Egy elfoglalt üzletasszony ne akarjon túl sokat markolni. Ma már nemcsak a férfiak kaphatnak infarktust negyvenévesen.

Nem akarta bevallani még önmagának sem, mennyire fél a következő hetektől. Akkor lesz negyven. Még az előző évezredben született – hihetetlen! – döbbent meg sokszor ő maga is. „Milyen öreg vagyok, öreg, öreg! – ismételgette, de most itt a fürdőszobában a fél falat beborító nagy tükör előtt valahogy megnyugodott. Amit látott, az hatott rá csillapítóan. Hiszen kora reggel volt, és ő jól aludt. Átaludta az éjszakát, a bőre kisimult. Csínyján bánt a kozmetikai szerekkel, elsősorban éppen az arckrémekkel. Egy nappalra, egy éjszakára, és kész. Nehogy éppen az a sok vegyszer rontsa el a bőrét. Negyven fölött már majd erre is jobban kell vigyáznia!

Ezekben a hetekben, bár korholta érte önmagát, mégsem tudott szabadulni ettől a nagyon is kerek, de számára gyászos dátumtól. Negyven, negyven..! Néha úgy vibráltak benne a szavak, mintha egész testében kicsi és nagy vészharangokat kongatnának, nem akarta abbahagyni az agya. Máskor meg könnyedén átrepült fölötte, vagy akár el is felejtette, és egy egész napig nem jutott eszébe. De ez egyre ritkább volt. Mostanában mind többször gondolt rá.

Most azonban, ezen a csütörtök reggelen, kedvtelve szemlélte önmagát. „Negyven vagyok, de harminckettőnek látszom, ha rossz napom van, harmincötnek. A férfiaknak is tetszem. Jó nő vagyok, és nem éppen szegény. Lehet, hogy a kettő összefügg?” Mindig félt attól, hogy csak a pénzéért szeretik. Tíz évvel ezelőtt, amikor éppen csak kezdett feljönni, még nem volt gazdag, persze akkor is voltak körülötte férfiak, meg most is vannak. De ezek a mostaniak már nem az igaziak. Nagyon is jól tudják, ki az a Hanna Hagel, és mekkora vagyona van. Mit ér hát a sajátos „piacon”?

Hanna Hagel nézte önmagát. Igazi szőke, nem festett. A haja rövidre vágva, kicsit férfias, de így könnyebben kezelhető. Csak egyszer tegyen valaki megjegyzést a „szőke nő” szellemi állapotára..! Kis keze ökölbe szorult, szerencsére azokban a körökben, ahol ő mozog, ilyesmire soha senki nem vetemedne. Ám ha mégis, hát vele találná magát szemben!

Elszánt tekintete megenyhült. A nyaka picit párnás, ő maga kicsit hízásra hajlamos, de egy szelíd diétával kordában tudja tartani magát. A mellei nem ereszkedtek meg, a dereka karcsú, a csípője formás – ezekkel kevés negyvenes dicsekedhet. „No persze, nem szültem gyereket” – jutott eszébe. Ez is a kellemetlen gondolatok közé tartozott, hát elhessegette magától sebesen.

Egy pillantás az órára, fél hét múlott öt perccel. Háromnegyed hétkor várja odalent a terített asztal. Madda, aki szakácsnő és szobalány és takarítószemélyzet egyben, néha pedig afféle üzeneteket vevő és átadó titkárnő is, most sürög-forog a konyhában, cikázik a pult és a kis étkezőasztal között. „Majd pihen, ha elmentem”, tudta Hanna. Tisztában volt vele, hogy Madda nagyon jó fizetést kap, többet, mint amennyiért megdolgozik. De Hannának elég volt az a tudat, hogy valaki van itthon a távollétében is. „Őrzi a házat”. Homályos félelmek éltek benne napközben. És éjszaka is jót tesz neki a gondolat, hogy a házban nincs egyedül. Ha bármi történne… De mi történhet? „Például AZ” – jutott eszébe. Aminek nem szabadna eszébe jutni. Ideje lenne már leszámolnia vele, hiszen folyton vissza-visszatér, félelmeket ébreszt, és nem hagyja nyugodni. Talán egyszer, majd… – legyintett gondolatban. Maga is tudta, hogy úgy igazán soha nem felejti el. Olyan ez, mint egy tetoválás. Ha kiszedeti is, a helye megmarad. Vannak sebek, amelyek helyén hegek nőnek, a nyomuk örökre megmarad.

Madda kistermetű, huszonéves, mosolygós nő volt. Különösen jólesett Hannának, hogy mindig ilyen jókedvű. Alig észrevehetően sántított, tehát mozgássérültnek számított. Nem nagyon kapott munkát, és a férfiak sem törték magukat érte. Ráadásul mindig valami rettenetes frizurákat csinált magának. Előfordult, hogy Hanna este jött haza a munkából, és amikor összefutott a lánnyal a bejáratnál, vagy nyáron a kertben, az első pillanatban alig ismerte meg. Volt ott rasztafrizura, de voltak merevített, elálló „szurka-piszkák”, ahogyan ő maga nevezte, afféle antennák, amelyek komikusan álltak ki szinte a fejéből. Máskor meg épített egy jókora kontyot, ami hihetetlenül komollyá tette a kicsi, mosolygó arcot. Egyszóval Madda mellett nem volt unalmas az élet. Ha néha történt valami Hanna távollétében, azt is olyan viccesen adta elő, hogy mindketten gurultak a nevetéstől. Hannának ugyan nem voltak barátnői, de ha lettek volna, biztosan azzal dicsekszik nekik, hogy van saját házi orvosa: piros orrú szakácsnő-bohóca, aki őt mindig meg tudja nevettetni. És csak csöndben – hogy szinte „önmaga se hallja” – tette hozzá: aki el tudja vele feledtetni az egykori traumát. A csapást.

- Mikor jön haza? – kérdezte Madda kivillanó fogsorral. A sors többszörösen megverte: sánta volt és csúnya, de lám, a jókedvét nem veszítette el. „Nekem sem kéne folyton azzal foglalkoznom”, korholta magát Hanna.

- Ma jön a kertészfiú – jelentette be – És lehet, hogy az úszómedencét is tisztítják.

- A pénz a szokott helyen, fizesse ki őket, mint máskor. És tegye be a cédulát az összeggel a pénz helyére. Mint máskor.

Madda kicsi arcán látszott, hogy nem ezért kérdezte. Ezt már tudta eddig is, magától is. Csak oldalról pillantott úrnőjére:

- Az új kertész harmincéves, nőtlen, és az egyik kezéről hiányzik három ujja…

- Azelőtt netán fűrésztelepen dolgozott? – kérdezett vissza Hanna, kicsit szórakozottan. Éppen végzett a lágytojással, ivott rá egy kortyot a kellemesen hűs narancsléből. Madda láthatóan türelmetlen volt, hogy asszonyának ilyen nehéz a felfogása, hát kibökte:

- Nekem a lábam sérült, neki a keze. És nőtlen, azt hiszem. Igazán észrevehetne már engem is.

Hanna még mindig nem figyelt oda eléggé, töprengve nézett ki az ablakon. Szép volt a kert. Csakugyan rendben tartja ez az új kertész. Tavasz óta jár ide hetente egy napra, de akkor aztán rengeteg munkát elvégez. Szorgalmas, rendes ember lehet, hiszen nem felügyelnek rá, mégis rendesen dolgozik.

- Csak aztán nehogy elszabaduljanak az érzelmek – jegyezte meg Hanna – Négy-öt év, és a kert tele lesz sánta, háromujjú gyerekekkel.

Ezt viccnek szánta, és Madda is úgy értette. A könnye is kicsordult, úgy nevetett. Hanna még akkor is hallotta a lány fel-feltörő kacagását, amikor a garázskapu egy gombnyomásra kitárult előtte. „Milyen jól elszórakoztatom a személyzetet”, gondolta.

Beszállt az autóba. Luxuskocsi volt, kevés kilométert futott, és már messziről lehetett látni rajta, hogy nem akárki ülhet benne. Hanna ragaszkodott hozzá: luxusautó legyen, tiszteletet parancsoló, no és hófehér. Végiggördült a zöld pázsit szegélyezte fehérkavicsos úton, elnézett jobbra, balra. Mindenütt szép a ház környéke, és remekül néz ki a villa maga is. Tíz évvel ezelőtt… Hát igen, még minden más volt. Most azonban még így van, és így is fog maradni. Van elég pénze, amit félretett, és ami szépen kamatozik, mert sok évre lekötötte. És egy másik bankban minden évben betesz a széfjébe egy újabb aranyrudat. Az aligha veszít az értékéből.

„Hosszú, göröngyös úton mentem eddig, de kitapostam, és ezután is ezen járok majd”, gondolta, amikor kihajtott a kapun. A tükörben ellenőrizte, hogyan csukódik vissza a kapu. Az elegáns villanegyedben kicsi volt a forgalom. Ám miután lehajtott a dombtetőről, egyre több lett körülötte a kocsi, egyformán szegényesek, piszkosak is. Látta, de inkább érezte az irigykedő férfitekinteteket, amiket egyszerre vetettek az autójára, és rá. „Azt hiszik, valami gazdag pasi tyúkja vagyok, a szeretője, a kiszolgálója. Vagy egy még gazdagabbnak a felesége, aki elhalmoz minden luxussal”. Egy kicsit fájt, hogy nem ordíthatja a fülükbe: „Egy senki voltam, és a magam erejéből kapaszkodtam fel. Soha egyetlen férfi, egyáltalán senki sem segített nekem.”

De nem mondhatta el mindenütt, nem festethette fel az autója oldalára. És tulajdonképpen nem is akarta. A Belvárosban, főleg a sétálóutcán, ahol rengeteg ember nyüzsög reggeltől estig, és sok a külföldi is, ott bezzeg tudják, ki ő. A „Hagel” név sokat ér az ékszerpiacon.

A parkolóházban bérlete volt. A mágneskártya közömbösen siklott be a résbe, a sorompó felemelkedett, a kártya visszasiklott, és Hanna finoman nyomta a gázpedált. Lement a második szintre, ott álltak a bérlők kocsijai. Számozott hely várta őt is. Az egyik fiatal fiú a mosónál már szaladt eléje:

- Hagel asszony, mossam le?

- Ma nem kell, köszönöm.

„Hagel asszony!” Talán nem is tudják, hogy nincs férje, és nem is volt. „Mindenesetre az egész megjelenésem asszonyos, tekintélyt parancsoló, tehát senki sem mer kisasszonynak szólítani”, jutott eszébe, nem először már. Igazából soha nem beszél senkinek arról, hogy egyedül volt és van. Évente kétszer elutazik tíz-tíz napra, mindig máshová. Wellness-szállóba, ahol akadnak magányos férfiak is, akiket csak a szex érdekel, mindent annak rendelnek alá. És akkor arra a tíz napra Hanna is egy lesz az ismeretlen, arctalan, de főleg névtelen nők közül. Ez tökéletesen megfelelt az asszonynak, aki nem ismerte a szerelmet, csak a szexet. Ugyanakkor ismert ember lévén nem engedhette meg magának, hogy a lakóhelyén szeretője, vagy szeretői legyenek – ez kompromittálná őt. Valójában nem is volt szüksége arra, hogy állandó partnere legyen: évente egyszer-kétszer belevetette magát a testi örömökbe, aztán elfelejtette azt is, hogy mi volt a keresztneve a partnerének. Ezekben a körökben senkit sem érdekel, ki valójában a másik. Titkos körök ezek, nagynéha másodjára is felbukkannak ugyanazok az arcok, de kapcsolat sohasem lesz ezekből az ismeretségekből. A beavatottak tudják, mely város mely szállodáiba kell menni. Ezek általában nagy hotelek, több száz szobásak, még a személyzet tagjai sem mindig ismerik egymást. Ki tudhatná, mi zajlik a szobákban, és nem csak éjjel, de nappal is..?

De most a munka ideje van, és lesz a következő hónapokban is, tudta jól Hanna, akit mindenki asszonynak hisz, még a munkatársai is. Ha valaki néha megereszt egy célzást arra, vajon hol is van „Hagel úr” – mert úgy tudják, hogy felvette a férje nevét – ő csak talányosan mosolyog, vagy válaszol valamit, amit dodonai módra így is, úgy is lehet érteni. Például: „a fellegekben” – ezen érthetik azt is, hogy a sosem látott férfiú egy művészlélek, aki nem is él ebben a valóságos világban, vagy hogy meghalt, de úgy is, hogy csak a fantázia világában, vagyis nem létezik. De Hanna mondta már azt is, hogy Hagel úr elment, de nem tette hozzá, hogy csak éppen elutazott, vagy végleg elhagyta őt. Mondta már azt is, hogy Hagel úr most sajnos nagyon messze van – és aki akarta, ezt érthette úgy is, hogy Hagel úr egyelőre még Hanna távlati terveiben sem létezik. Nincs rá szükség.

Gyűrűt nem hordott, de hát sokan nem viselnek. Mindig maga intézkedett, nem várt férfisegítséget. Arra büszke volt, hogy ennek ellenére – de mondhatja úgy is: „éppen azért” – sikerült neki minden. És most is küzd azért, hogy feljebb jusson, de legalább ugyanennyi energiát visz abba is, nehogy visszacsússzon. Már nem tudna veszíteni.

Június 16-án, mint minden évben, este rákeres az interneten egy névre. Néha nehéz azonosítani, hogy róla van-e szó, mert sok más férfi is viseli ezt a nevet. Akit keres, eddig megbújt a szürkék tömegében. Sok hasonló üzletember él, semmilyenek, mint ő. De tegnap este kiderült róla, hogy már tör fel. Már egyre gazdagabb, sőt, tulajdonképpen egyetlen év alatt egészen magasra jutott!

És ez aggodalommal töltötte el Hannát.

Minden reggel ugyanaz a látvány fogadta. A sétálóutcán tömeg, emeletes boltjának kirakata előtt sokan álltak, nézelődtek. Az ajtón nem mindenki mert belépni. Ha mégis megtette, látta, hogy középen, egy kis pult mögött valamelyik recepciós lány áll. Betanult, de jól előadott mosoly, beszédkészség legalább három nyelven. Szükség van rájuk, mert a bolt két részre oszlik. Háromnegyed része az olcsóbb ékszereké, egynegyede az igazi luxusé, ahol csak drága árut találhat a vevő.

Persze azért az olcsó sem igazán olcsó, viszont mindegyik művészi darab. Kis sorozatokban készülnek, a tervezők éjjel-nappal azon törik a fejüket, hogyan találjanak ki újabb és újabb formákat. A „Hagel Ékszer” fogalom a szakmában – az olcsók és a drágák között is. Évről évre nyernek valamilyen díjat az ő tervezői.

És Hanna erre is nagyon büszke volt.

Nyitás után pár perccel szokott érkezni, ha nincs valahol más elintéznivalója. Most is egyenesen a boltba ment. Csütörtök volt, a hét közepe, átlagos forgalomra lehetett számítani, bár a városban több művészeti fesztivál is zajlott éppen, az majd megdobja a forgalmat – remélte. A szakmai konferenciák rendezvényei a nagy szállodákban szinte nap mint nap zajlanak ilyenkor. A résztvevők is éppen erre, a nagy sétáló utcára szoktak kijönni délutánonként – olykor már reggel is. Az olcsóbb ékszerek boltja egy órával előbb nyit, mint a drágáké. A gazdagok később kelnek.

A biztonsági őr már messziről látta őt közeledni, felkészült a fogadására. Jobb keze az egyik üvegajtószárny fogóján volt, a másikkal finoman visszatartott valakit, aki éppen akkor közeledett. Mindegy, hogy férfi vagy nő, öreg, fiatal, szegény vagy tehetős – a mozdulat maga jelezte, hogy most jön a főnökasszony! Övé az elsőség. És mindig pontosan akkor tárta ki az ajtót, mikor az asszony odaért.

- Jó reggelt, asszonyom.

- Jó reggelt, Gilbert.

Hanna súlyt helyezett arra, hogy ismerje minden emberét. Nem voltak olyan sokan, körülbelül húszan, tehát nem volt ez olyan nehéz feladat. Négy biztonsági őr dolgozott neki – egy éjjeli őrként, egy a bejáratnál, egy-egy pedig a két bolt-részben. Ha rablási kísérlet történne, csak megnyomnak egy gombot, megszólal a riasztó, de lehet csendesen is riasztani a rendőrséget. Ezek alapvető dolgok egy ékszerboltban. Pláne ha az ilyen nagy, mint ez. És ennyi rengeteg érték van benne. Arany. Ezüst. Platina. Drágakő.

Csak Hagel asszony tudja, hogy nem minden az övé itt. Igazából a fele sem. A nemesfém nagyobb része, és majdnem minden gyémánt, smaragd, zafír, de az olcsóbb féldrágakövek és opálok bizományba érkeznek. Rendesen törleszti az árukat, havi bontásban. Mellesleg ki az, aki egyszerre megvehetne ennyit? Hiszen a készlet vagy ötvenmillió eurót ér, de inkább többet. Szerencsére a bolt, a cég biztosítva van rablás, tűz, földrengés, időjárási anomáliák ellen.

Ezek a dolgok csak átvillantak most a fején. Ahányszor valamelyik őr reggel kitárta előtte az ajtót, az volt a megdicsőülés pillanata. Tudta, hogy amint beér az irodájába, máris a nyakába szakadnak az aznapi gondok. Mert mindig vannak bajok, problémák, hol az emberekkel, hol az anyagokkal, hol a hatóságokkal, bármivel. Olyan napja még nem volt, ami simán és egyszerűen zajlott volna le. De valahol a lelke mélyén élvezte ezt is. Kihívásnak számított.

Máris bent volt. A recepciós azon a délelőttön Giulia volt, a kedves olasz lány:

- Buon giorno, Good morning, Guten Morgen, asszonyom.

Ez is egyik játékuk volt: felkínáltak neki egy nyelvi választékot, és ő meg választott, melyik nyelven válaszol. Ebből állítólag egymás között arra következtettek, milyen hangulata van aznap Hannának. Most kedvesen mosolygott, és azt mondta:

- Buon giorno, signorina Giulia.

A kissé körülményes köszönéstől Giulia szája fülig szaladt. Ám a Gilbert által kitárt ajtón vevők is bejöttek, egyenesen eléje. Giulia mosolya visszafogottabb lett, de azért mosoly maradt ezután is. A recepciósnak kellett felbecsülnie egyetlen másodperc alatt, hogy az éppen bejött vevő egyáltalán vevő-e? Van-e szándéka vásárolni valamit? És ha igen, van-e rá pénze? És mennyi? A szerényebb öltözetű és viselkedésű vevőket eleve jobbra küldte, az olcsóbb ékszerek közé. Ahol aztán az eladók csaptak le rájuk. Ám a jobban öltözött, magabiztosabb nőket és férfiakat azonnal a drágább szárnyra irányította, ahol általában alig lézengett egy-két vevő. Ám ha azok vásároltak, akkor sok pénzt hagytak a boltban.

Persze megesett már itt is, amit számos városi legenda mesél. A kopott farmerben betérő amerikai milliomos, akinek az arca nem volt annyira ismert, de aki csak drágát akart venni. Vagy egy hajléktalantól nem sokban különböző különc angol pasas, aki bármikor megvehette volna az egész boltot – de nem akarta, hogy lássák rajtra gazdagságát, ezért olyan szegényesen öltözött, hogy az ajtóban az őr alig akarta beengedni. Ám a napi forgalom efféle szélsőségek nélkül zajlott reggeltől késő délutánig, hétfőtől péntekig, januártól decemberig.

Hanna felment a lépcsőn. Nem volt érdemes liftet beszereltetni, egyetlen szint van a bolt fölött, igaz, ultramodern az épület, csupa üvegfal alul. Odalent van egy kincseskamrának nevezett páncélszoba, ahová esténként beviszik a drágább holmikból is a legdrágábbakat. A kirakatüvegek törhetetlenek, és egy őr is szokott éjszakázni bent, aki senkinek sem nyit ajtót, legyenek azok rendőrök vagy tűzoltók – azaz álruhás rablók – akkor sem. Nappal három őr van, éjjel egy, de őt mindenki láthatja az üvegfalakon keresztül. És persze riasztók mindenhol, amelyek eleve a legközelebbi rendőrkapitányságon jeleznek.

Odafönt Lina és Todor fogadták. Nem tudni, hogyan, de mindig tudták, mikor lép be az épületbe. Vagy a biztonságiak jelzik nekik előre – ők fülhallgatóval, és arcuk mellett tűmikrofonnal vannak összekapcsolva – vagy talán az emeleti ablakból lesik, ahogyan közeledik a sétálóutcán? Végül is mindegy.

- Jó reggelt asszonyom.

- Jó reggelt, Lina, jó reggelt, Todor. Mi lesz ma?

A szokásos kérdésre jönnek a válaszok: ezt meg azt kell elintézni. Ma kell megnézni egy új ékszertervező kollekcióját. Tárgyalni egy opál-szállítóval, aki állítólag kedvezőbb árakat tud ajánlani. Jön majd egy gyémántos is, egy kínai gyöngyárus…

Az aláírandók már készen várták. Lina sovány volt és „öreg” – a bolti eladólányokhoz képest mindenképpen, mert ötven is elmúlott. Özvegy, felnevelt két gyereket, és értette a szakmáját. Az irodát is kifogástalanul elvezette, amikor Hanna szabadságra ment. És valamennyire értett az ékszerekhez és alapanyagokhoz is. Szikár termete, rövid haja, szemüvege kellő szigorúságot, és vele együtt megbízhatóságot sugárzott, és Hannának egyben biztosítékot arra, hogy az ő távollétében sem történhet baj.

Aztán itt volt Todor. A szülei a Balkánról vándoroltak be, és ékszerészek voltak már több nemzedék óta. Todor, most harmincéves mindössze, de drágakövek, foglalatok, nemesfémek között nőtt fel, és mindent tudott a szakmáról. Todor felelt a boltért, főleg az olcsóbb árukért. De ha kellett, bármikor beugrott a drágábbakhoz is. Mosolygós volt, barnabőrű, rettentően sűrű fekete hajú. Nemrég nősült, a felesége most volt állapotos, és Todor már kezdte pedzegetni, hogy ha a kicsi megszületik, akkor szeretne egy hét rendkívüli szabadságot. Hanna annak örült, hogy nem akarják őt rábeszélni valami keresztanyaság-félére, az ilyesmitől organikusan irtózott. Félig rokonságba keveredni bárkivel? Néha tisztában volt vele, mennyire finnyás, de nem tehetett róla. Amióta megtörtént AZ, azóta senkivel sem akart közelebbi kapcsolatot. Lehet az tőle fehér, fekete, sárga, barna, vagy rézbőrű, lehet még nő is, nemcsak férfi – valahogy óvakodott attól, hogy másokkal komolyabb és főleg szorosabb kapcsolatba lépjen.

Most aláírta a papírokat, meghallgatta a beszámolókat. Lina eléje tette az aznapi tervet. Egy cédulán, a pontos időkkel együtt ott volt minden. Egyetlen egyszer kell csak kimennie az épületből, akkor sem messze, szinte szemközt van egy jobb étterem, ott szokott találkozni az üzletfelekkel, ha ebédelni vagy vacsorázni is kell velük. Ezért sem rajongott, de sokszor kellemesen csalódott. És ott tényleg jobb volt tárgyalni, mint itt. Az irodája ugyan szerény, de szép képek lógnak a falakon, nagy az ablak – persze, az is páncélüveg, de az nem látszik, egy laikus nem veheti észre.

Az emeleten volt még Lina és Todor csöppnyi irodája, egy tárgyalószoba, mellékhelyiségek. Hanna nem akart nagy és puccos irodát, „székházat”, inkább az járt a fejében, hogy majd egy hasonló boltot nyit egy másik nagyvárosban, és hetente egyszer odautazik ellenőrzésre. Ezt az épületet húsz évre bérelte ki, egyelőre tehát nem kellett azon gondolkodnia, hogy máshová kéne költöznie a „Hagel Ékszer”-nek.

Ma reggeli első útja a földszinti háttérbe vezetett. A boltoktól elválasztva volt egy terem, minden oldalról zárt, oda is csak az egyetlen főbejáraton át lehetett bejutni. Itt dolgoztak az ékszertervezők. Persze voltak bedolgozók, akik otthon tették a dolgukat, némelyiknek ott volt fémöntőkemencéje is. Itt most négy tervező dolgozott, és akadt egy üres kis kuckó egy ötödiknek is. Nagynéha felmondtak és elmentek a tervezők is, pedig Hanna igyekezett nekik jó feltételeket biztosítani. Büszke volt arra, hogy az ő „istállójában” dolgoznak a legjobbak ebben az országban. A jó tervezőnek legyen fantáziája, térlátása, ízlése, legyen képben a világ mai ékszeripari trendjeiről, legyen kézügyessége, egyéni látásmódja és mindenekfölött tehetsége.

Hanna mindennap legalább egyszer lejött és alaposan megszemlélte, ki min dolgozik. Olykor tanácsokat adott, nemegyszer viszont ő is kérdezett. Olykor rányílott a szeme egy-egy csodálatos megoldásra, ahogyan például most egy ezüstfonállal körbefogott türkizt csodálhatott meg. Vagy nagyon egyéni ezüst karkötőt, amihez foghatót még életében nem látott. Itt csak tervezték az ékszereket, de nemegyszer elkészítették az elsőt, a mintát, a prototípust. Aztán, ha Hanna jóváhagyta, akkor ment gyártásba a saját kis városszéli üzemükben. Egyazon mintából kétszáz darabnál többet soha nem készítettek. Így jogosan reklámozhatták gyártmányaikat az elit számára készült legrangosabb és legszebb folyóiratokban, de tévéműsorokban és interneten is.

Mire befejezte a szemlét, diszkrét jelzést kapott, hogy megérkezett az „opálos”. Hanna az évek során sokat megtudott az opálokról, bár ezek az érdekes kövek még mindig tartogattak számára titkokat. Az áttetsző kovaféle ásványok mindig is vonzották. No és az is, hogy olyan rengeteg színben létezik. Végül drágakő ez is. Megnézett néha egy-egy nemesopált. Hanna tudta, hogy bármikor bármit megvehet magának – mégsem tette. Csak nagyon ritkán, ha operába vagy jobb bálokra ment, tett fel „saját” ékszert. Amit az ő tervezői gyártottak. És előszeretettel ezeket éppen a viszonylag olcsóbbakból választotta: a briliánst és egyáltalán a gyémántot túl kihívónak tartotta.

A következő háromnegyed órát a kis tárgyalóban ülte végig, és nem unatkozott. Nem sajnálta az időt, megszemlélte a férfi összes darabját. A kis, átlátszó fedelű dobozokat nem is kellett kinyitni, hiszen volt már annyi szakértelme, hogy tudta, mit lát. Mind igazi volt, és mind szép. Todort is bekérette, aki néha felhívta a figyelmét egy-egy különleges darabra. Ám igazából nem a különösen szépekre koncentráltak. Ahhoz, hogy egy sorozaton belül is legyenek különbségek, ugyanakkor ne kelljen az egyes daraboknak nagyon eltérniök a többitől, egyforma, vagy majdnem egyforma méretű opálokat kellett kiválogatniok. Ebben Todor is segített. Az „opálos” nagydarab férfi volt, aki hihetetlen mennyiségű követ cipelt magával. Igaz, két szekrény-méretű feketeruhás, nyakatlan fickó kísérte idáig, akiknek alighanem fegyverük is volt. Feljöttek vele az emeletre, de miután Lina hozatott nekik üdítőt és szendvicset, bevették magukat a félszobányi étkezőhelyiségbe – azt rögtön meg is töltötték önmagukkal – és csöndesen majszolgatva várták, míg gazdájuk végez.

Hanna és Todor éppen befejezték a válogatást, amikor Lina bejött, és egy cédulát tett a főnökasszony elé: Megjött a kínai gyöngykereskedő. Hanna megfordította a cédulát és a másik oldalára felírta az összeget, amit Linának át kell majd utalnia az opálosnak. Aztán kezet rázva megkötötték az üzletet a kereskedővel, a különdobozolt opálokat Todor átvette és levitte a „kincstárba”. Az opálos és elmaradhatatlan, tekintélyes körméretű kísérői felkapták a fémbőröndöket, és távoztak.

A kínai már nem volt olyan kicsi, mint honfitársai voltak valaha. Ez a nemzedék már növésnek indult. Hongkongból jött, és csak mintakollekció volt nála. Hanna jól ismerte az utóbbi évek gyöngyháborúját, amit a mesterséges gyöngyök termesztői vívtak egymással. A japánok és kínaiak küzdelme odáig vezetett, hogy tíz év alatt a tízed részére csökkent a mesterséges, termesztett, valójában persze mégis valódi gyöngyök ára a világpiacon. Míg majdnem száz évig csak a japánok tudták elérni, hogy a tenyészetekben nem csak minden ezredik kagylóban szülessen gyöngy – miként a természetben – hanem minden egyes kagylóban, persze mesterséges beavatkozás után – végre a kínaiak is megtudták, hogyan kell ezt csinálni. Hanna maga is kínai tenyésztőtől vette az igazgyöngy-szükséglete kilencven százalékát. Most azt remélte, hogy sikerül ismét leszorított áron vásárolnia. Azt is hallotta, persze csak fű alatt suttogták a szakmában, hogy a japánok mégsem veszítettek, mert közvetítők révén ők vásárolják fel évente kétmilliárd dollár értékben a kínai gyöngyöket, aztán eladják drágábban, mint saját tenyészeteikből származókat. Hannának persze mindegy volt, bár ha olcsóbb a kínai, és ugyanolyan jó, mint a japán, akkor természetesen ez utóbbiból vásárol – döntötte el. Most nem is kellett csalódnia. A kínai, aki egyszer tavaly már járt nála, tehát nem volt ismeretlen és nem csapta be Hannát, ismét jó árut hozott.

Amikor elment, Lina jelentőségteljesen a faliórára nézett:

- Ebéd az étteremben, tizenkettő tizenötkor, vagyis hat perc múlva.

Nem kellett megnevezni az éttermet: Hanna mindig ide ment. Ötven méterre tán, a sétálóutca túlsó oldalán, egy nem nagy, hangulatos, ahol minden finomság kapható volt. Évek óta itt bonyolította az üzleti ebédeket, ha ő jelölhette ki azok helyét. Hát máris beszaladt a mosdóba, rendbe tette a haját, és indult.

A „Mélybíbor” főpincére mély meghajlással fogadta:

- Üdvözlöm, Hagel asszony, az asztala készen van.

- A vendégem megjött már?

- Még nem, asszonyom.

Ez nem tetszett neki, de nem mutatta. Egy-két percet bárki késhet, hiszen annyi minden történhet a forgalomban, ő maga is megtapasztalta nemegyszer. A szokásos asztala, amit Lina már reggel, az étterem nyitásakor lefoglalt telefonon – ez volt a bejáratott módszer – a terem egyik sarkában volt. Ízlésesen bokszokra osztották a termet, nem sajnálták, hogy emiatt kevesebb asztal férhet be. De a vendégek egymástól távol ülhettek, és biztonságot sugalló virágfalak vették őket körül. Ha valaki úgy akarta, egyik vagy másik sarok-asztalnál majdnem teljesen elszigetelheti magát a többiektől.

Tíz percet várt, aztán rendelt. Hát nem jön az a művész, akit... hogy hívnak? A Linától kapott cédulán csak ennyi állt: Vincent Emeron. A pincér felevette a rendelését. Fél egykor mégis befutott a fiatalember. Huszonéves volt… talán már elvégezte a képzőművészeti egyetemet? A szokásosnál kicsit hosszabb haj, érdekes, hosszúkás arc, kifejező szemek. És bennük valami ravaszkás, vagy inkább csibészes kifejezés is? Hanna őszinte döbbenetére a fiatalember szinte észre sem vette, hogy mennyire elkésett:

- Bocs, de nagy volt a forgalom. Rendelt már?

Úgy beszélt Hannához, mint a diáktársaihoz, még jó, hogy nem tegezte le. A pincér már hozta Hanna levesét, aki maga elé tartotta a csuklóját, rajta az órát – ez is nagyon művészi darab volt – és szigorúan jegyezte meg:

- Tizenöt perccel később jött. Még gondolkozom, hogy elküldjem-e, és egyáltalán, foglalkozzam-e magával?

A „gyerek” ekkor elmosolyodott. Olyan kisfiús volt az a mosoly, egy elkényeztetett, de azért egy kicsit félős kamasz mosolya:

- Csak nem küld el anélkül, hogy megnézte volna a munkáimat? – és átnyújtotta az albumot. Ez volt a „demo”, a demonstráló, bemutató. A pincér megtorpant mellettük. Hanna nem akarta teljesen szégyenbe hozni ezt a Vincentet, pedig a legszívesebben elzavarta volna. De amikor kinyitotta az albumot és meglátta az első képet, felnézett és parancsolóan szólt:

- Ül! Rendel! Vár!

Mintha egy kutyához beszélne. Amaz elmosolyodott és bele sem nézve az étlapba, rendelt magának. Hanna meg elfeledkezett a levesről is. Nagyon alaposan megszemlélte az oldalakat. Ötöt nézett végig, aztán letette, és evett. Hamarosan Vincentnek is hoztak levest. Hanna végzett a magáéval, és amíg nem érkezett a második fogás, megint elővette az albumot. A fiatalember akart valamit mutatni az egyik lapon, már nyújtotta is a kezét, de Hanna úgy nézett előbb arra a kézre, majd a gazdájára, hogy a fiú visszaült, és bár mosolyogva, de már komolyabban jegyezte meg:

- Tudom: „Ül! Vár!”

És tényleg várt, most már szó nélkül. Amint meghozták a második fogást, Hanna kényszeredetten tette le a demó-anyagot. Alig várta, hogy ismét rávethesse magát. A fiatalember nem szólt semmit, csak ült és nézte az asszonyt. Hanna végzett, és már tudta: gyöngyszemet talált. De pókerjátékos is volt, most az egyszer. Nem mutathatta ki, mennyire meg van elégedve. Ez a szemtelen „gyerek” képes lenne még azt hinni, hogy máris felfedezték, hogy ő egy eddig félreismert zseni volt. Hát inkább hallgatott, egyelőre. Amint végeztek az evéssel, Hanna szokása szerint kért egy cappuccinót. Végre megszólalt:

- Szerencséje van. Mást egy ilyen késés után már kivágtam volna, még tán az étteremből is. Talán csak a keresztneve tartott vissza ettől.

A másik rögtön értette, és rámosolygott:

- Vincent van Gogh, igaz? De nem tartom magamat olyan nagynak. Még nem. De egyszer én is igazi, nagy művész leszek.

- Fest is, vagy csak ékszereket tervez?

- Festek, főleg vászonra és fára. De szeretek foglalkozni ilyen kis tárgyakkal is. Efféle mütyürökkel, mint a gyűrűk vagy a fülbevalók. Az apám gombkészítő volt, amíg azt is nem gépesítették. Talán tőle örököltem ezt a képességet.

Megtárgyalták, hogy Vincentnek nincs fémolvasztó kemencéje, ő csak tervez. Aztán arról is beszéltek, hogyan fog ezután dolgozni a cégnek. Hanna azt javasolta, adja el neki ezeket a terveket, kivétel nélkül mindet megvásárolja, és nem is keveset fizet érte. Azután, ahányszor elkészít öt-öt újabbat, jelentkezzen nála. Előző napon, telefonon – emelte fel az ujját – és Linával beszélje meg, mikorra jön. És akkor pontos legyen, mert Hanna ideje be van osztva!

Az albumot megtartotta. A férfi ígérte, hogy másnap délelőtt bejön, megalkudnak, és itthagyja a banki folyószámlája számát is, hogy oda utalják a pénzt. Persze szerződést is kötnek, minden darabra külön, és a dokumentációhoz csatolják a tervek fotóját is. Vincent most adott egy névjegyet Hannának, távozás előtt pedig afféle bocsánatkérésként a késésért kezet csókolt, ami itt nem volt gyakori szokás, és végre elment. Az asszony befejezte a kávézást, éppen arra készült, hogy fizet és távozik, amikor meghallotta azt a hangot.

Rekedtes volt, jellegzetes. Hirtelen Hannára zuhant egy nagy súly, szinte a földhöz nyomta. Azonnal görcsölt a gyomra, megfeszültek az idegei, és nagyon rossz lett a közérzete. De ez csak egy pillanatig tartott. Nem, nem lehettek kétségei, ez ugyanaz a hang volt.

Ugyanaz a férfi.

Nyelt egyet, a füle zúgott, a szíve olyan hevesen dobogott, hogy azt hitte, most valami történik majd vele, lezuhan az asztal alá például… A hang tovább beszélt, és egyre közelebb jött. Valakihez szólt, már az ajtó felé menet. Hanna még mindig nem látta őt, de a virágfal mögül hallotta:

- …Ennek most már vége. Onnan semmit sem tudtam elintézni. Ideköltöztem a városba. Itt közelebb leszek a dolgokhoz. Igen, persze, az üzlethez. A cégemet is áthoztam, most kerültünk be a tőzsdére… – és távolodott a hang. Hanna legyőzve hirtelen jött fizikai gyengeségét, és az egész undort, gyűlöletet és félelmet, ami elfogta, felállt, elindult. A főpincér került eléje: ő valamit motyogott, hogy mindjárt visszajön, és ment tovább a kijárat felé. A férfit már sehol sem látta. Vajon megismeri-e ennyi idő után..? A bejáratnál már nem volt senki. De amikor balra és jobbra nézett, jobb kéz felől hirtelen észrevette őt. Most is csak a hátát látta, de így is megismerte. Nem tévedett. A hanghoz tartozó ember is ugyanaz volt. Még habozott egy pillanatig, hogy utána fusson-e, de az túl feltűnő lett volna, hát kivárt pár másodpercet, míg azt az embert eltakarták a többi hátak, más járókelők, jövők és menők. Akkor visszament a helyére, leült, egy pillanatig csak nézett maga elé. Amikor felnézett, a főpincér aggódó tekintetével találkozott a szeme. Biztatóan elmosolyodott és intett, hogy fizetni akar. Senki sem tudhatta meg, milyen nagy erőfeszítésébe került most az a mosoly.