Melissa Moretti

Trópusi vihar

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-981-8

MOBI ISBN 978-963-387-982-5

TARTALOM

A PARTON

VIHAR ÉS MENEDÉK

AZ ELVESZETT

EGY FÉRFI

A DÖNTÉS

FONTOS EMBEREK

VÁLTOZÁSOK

TŰZÖN-VÍZEN ÁT

A PARTON

- Drágám, nem hoznál nekem egy pohár vizet?

- Hát… nem szívesen. Kérj a pincértől.

- Már régen nem láttam itt a parton. És különben is, hogy nézne az ki, ha nem drága koktélt kérnék, mint a többi vendég, hanem csak egy pohár vizet?

- Hadd higgye, hogy milliomos vagy, és ez a szeszélyed. Mások a hőség ellenére alkoholt iszogatnak a tengerparton, te meg csapvizet kérsz.

- Ne gúnyolódj. Lehet az ásványvíz is. Persze, buborékmentes.

- Olyan jól fekszem, és olyan jól süt a nap…

- Ahogy elnézem, drágám, még három perc múlva is sütni fog. És egészen estig.

- Ne kérj ilyesmire. Azért van a pincér. Tudod, hány eurót fizettünk azért, hogy itt kiszolgáljanak? Sőt, azt hiszem, napi egy ital a strandon benne van a szálloda árában.

- És most ez számít, amikor én szomjas vagyok?

- Hagyj békén, hadd napozzak. Olyan fehér vagyok, mint… no, hagyjuk. És te is feküdj inkább, élvezd a napot. Otthon nem sok részünk van benne.

- Azt hiszem, a milliomosok nem ilyen helyekre járnak. A mi szállodánk csak négycsillagos.

- De ezen a szigeten mégis ez a legjobb.

- Ezt írták a prospektusban, te meg elhitted – Hella lassan felállt. A nap tényleg erősen tűzött. Életében másodszor járt ennyire délen. Afrika nincs is messze innen. Már arról is észrevehette, mennyire eljöttek északi hazájából, hogy a házakra szerelt parabolaantennák nem majdnem függőlegesen állnak, mint náluk otthon, hanem szinte „fekszenek”. Ha néha-néha esik erre az eső, bizony bennük maradna a víz – ezért egy kis lyukat vágnak ki az aljukon… Hát igen, Hella nem csak a műemlékeket figyelte meg, hanem az ilyen apróságokat is.

Majdnem megszédült. Már második hete voltak a szigeten, de még nehezen szokta a napot, a napfényt, amely aranyként ömlött szét a tájon, gazdagon, bőven. Nem tudott betelni vele. És nem tudott reggel olyan korán ébredni, hogy megelőzhette volna a Napot. Hajnalban is sütött már. Mire Hella kinyitotta a szemét, a szállodai szoba fehér falai aranyszínűre változtak. Nagyon jók voltak ezek az ébredések. Csak… Hát igen, Sten. Vele volt a baj, már az első itteni naptól.

Pedig amikor két hónappal ezelőtt megismerkedtek otthon, még minden rendben volt. Vagy Hella azt hitte. Sten harminchárom éves, hét évvel idősebb nála. Volt már nős is, igaz, nem sokáig, és nem szívesen beszél arról a házasságról. Rövid volt, elmúlt – ennyit mond, ha mond. De míg otthon Sten szerénynek látszott, és egészen normálisan viselkedett – amikor eljöttek otthonról, már a repülőn megváltozott. Azóta is folyton ellentmond, gúnyosan, lekezelően beszél Hellához. Vajon mi érhette? Lehetséges, hogy valakire így hat a sokkal melegebb éghajlat? Hella kínjában már erre is gondolt.

Pedig amikor először meglátta a férfit, megmozdult benne valami. Sovány, izmos test, és bajusz – ami feléjük szokatlan viselet – egészen felizgatta. Az első hetekben jó volt Stennel. Az ágyban is. Mostanra ez is elszürkült egy kicsit. De azért még jó volt. Hellának. Néha volt a lánynak egy olyan érzése, hogy a férfi már unja őt egy kicsit. Vagy nem is kicsit?

Amerre most nézett, a homokon mindenütt fehér, vagy már barna testek hevertek. Tudta, jobb reggel kifeküdni, és az első napon a húsz perc is elég, aztán naponta tíz perccel több. Egy hét múlva az ember már olyan barna lehet, mintha helybeli lenne. Az itteniek szép barnák, és keverékek. Vannak közöttük feketék, sőt néhány ázsiai is. Ez a sziget ugyan nem olyan népszerű és ismert, mint a Kanári-szigetek, de azért már itt is épülnek az újabb szállodák, sokfelé viszi a szél a cementport a városban. Egyetlen város van a szigeten, amit rövidítve Puertónak neveznek, mellette félkörben szállodasor övezi az öblöt. Ahol olyan csodálatos a naplemente! Hella esténként gyakran és sokáig nézte.

Persze Stent ez sem érdekelte. Éppen akkor ment meginni az esti koktélját, Hella egyedül ült egy padon. Sok fiatal van itt, és középkorú házaspárok. Hella néhányszor már észrevette, hogy Sten érdeklődve figyeli a fiatal lányokat. Tőlük is sokan jöttek, bárhol mozdultak a szigeten, itt is, ott is voltak skandinávok, beszédjük messzire hallatszott. Néha már zavarta is Hellát, hogy napközben nem tud bizalmas dolgokról beszélni Stennel. Mások is hallják, értik. Mint például a strandon is – csak ha halkan szólnak, ha közel fekszenek egymáshoz, akkor lehetnek biztosak benne: szavaikat csak ők maguk hallják.

Ha pedig este szeretkeznek... Igaz, az első napok felhevült éjjelei után nyugodtabb éjszakák és nappalok következtek. Sten lendülete alábbhagyott. Néha olyan meleg volt éjjel is, hogy Hella sem kívánta szexet.

Most hát ment a strandon, a bódék mellett. Némelyik afrikai kunyhót imitált, a tetején pálmalevelekkel, belül bambuszrudak tartották a jelképes tetőt. Beszélték, hogy néha viharok söpörnek át a szigeten, olyankor az efféle építmények szétesnek, de másnapra ismét felépítik őket. Éppen azért, mert olyan primitívek.

Az első bódéban egy majdnem teljesen feketebőrű fiú mosolygott rá:

- Hola! Mit parancsol, senorita?

Már tudták, hogy ismeri a nyelvet, nem próbálkoznak angollal, némettel, franciával. Hát igen, otthon az egyetemen két évet hallgatott, sőt vizsgázott is. Amerre az utóbbi héten mozogtak – és itt is voltak nap mint nap – mindig Hella beszélt, ő kérte az italt, az ételt.

- Két hideg üdítőt. Citromost.

- Adhatok ám valami komolyabbat is – kapacitálta a fiú, és még nem mozdult, szeme fehérje megcsillant a benti félhomályban. Hella mosolygott, mert ő mindig mosolygott, ez lételeme volt:

- Jó lesz a limonádé is. Alkoholt, ilyenkor?

- Egy jó sangria délelőtt sem árt – filozofált a fiú, de közben már nyomta is ki a citromok levét, jégkockák csörrentek a még üres pohárban.

- Szia – szólalt meg a lány mellett egy férfi, az ő nyelvén – Látom a színedről, hogy nem tegnap érkeztél.

Vörösszakállas, rőthajú, mosolygós fiú volt, talán valamivel fiatalabb Hellánál. A lány egy pillanatig arra gondolt: milyennek láthatja őt ez a fiú? Biztosan tetszik neki, ha megszólította. „Nem vagyok csúnya, igaz, valami nagy szépség sem.” Kíváncsi lett, hát így válaszolt:

- Igazad van, már a második hetet gyúrjuk a barátommal. Mondd, milyennek látsz engem?

A fiú meglepődött:

- Hogyhogy milyennek..? Ez valami csapda?

- Á, dehogy. De tudod, egy nő számára a legjobb tükör a férfi. Megszólítottál, tehát nem tartasz elriasztónak.

- Elriasztónak aztán semmiképpen sem! Csinos vagy. Arányos test, szép a kék szemed, jó a lábad, no és… a többi is – a fiú egy pillanatig nem tudta elszakítani a szemét a bikinifelső parányságából előbukkanó látnivalótól, de aztán győzött az akarata, és most már újra a lány arcát nézte: – Ha nem lenne barátod, azt mondanám, menjünk este táncolni.

- Tehát tetszem neked?

- Tetszel, naná.

Hellát ez megnyugtatta és nem is akart többet. Aláírta a számlát, odaírva melléje a szobaszámot is, átvette a két italt, és halvány mosollyal az arcán elindult a homokon. Az forró volt, égette a talpát, de azért ki lehetett bírni. Óvatosan manőverezett, az egyik italból leivott egy kicsit, ez lesz az övé. Aztán már csak a másikra kellett vigyáznia, hogy ki ne loccsanjon.

Már messziről látta, hogy Sten egy nővel beszélget, aki éppen arra ment. „Ezek mind egyformák. Aki engem megszólított, máris randira hívott volna, ha nincs barátom. Lehet, hogy ez a lány nem tudja, hogy Sten nincs egyedül? Vagy ő nem is mondta meg neki?” Elgondolkodtatta egy dolog: vajon miért nem érez dühöt, haragot, amiért a barátja mással bájolog? Nem fontos neki annyira Sten?

Mert hát bájolgott, nem vitás. Egyértelmű volt: Hella előbb messzebbről, aztán lépésről lépésre közelebbről látta a testbeszédet. Árulkodtak Sten mozdulatai, ahogyan gesztikulált, amilyen arckifejezéssel nézte azt a nőt. Amikor meglátta a közeledő Hellát, halkan mondott valamit a lánynak, aztán jó hangosan:

- Érezze jól magát továbbra is!

- Maga is, viszlát!

Hellának volt egy olyan érzése, hogy eddig biztosan nem is magázták egymást, és ezt az elköszönést csakis az ő kedvéért játszották el. De valahogy ez sem izgatta. Ha Sten azt várta, hogy Hella jelenetet csinál, vagy legalább megkérdezi, ki volt ez – csalódnia kellett. Hella átadta az egyik poharat, a másikkal lekuporodott. A tengert nézte, szótlanul.

A tenger itt nem olyan, mint arra fent északon. Nem szürke, nem lehel magából véget nem érő telet. Mintha nem is ugyanaz az óceán lenne! Itt a kék és zöld árnyalataiban játszik, fehér tarajok futnak a part felé fáradhatatlanul, örökös a hullámok zaja. A víz fölött fehér madarak szállnak, és meleg van, nagyon meleg. Különösen nekik meleg, akik a messzi északról jöttek. Ezért szeretik ők mindenki másnál jobban a déli tengereket.

Sten is leült mellé, együtt hallgattak. Régebben Hella mindent megadott volna egy ilyen negyedóráért. Kikapcsolta a figyelmét, a körülöttük zajongó tömeg megszűnt volna létezni, talán a hullámok is mintha messziről hallatszottak volna, tompítva. Ülni a parton, a meleg levegő ölelésében, egy igazi férfival, aki nem közömbös neki. Ülni a homokon, érezni maga körül a Dél leheletét, és érezni a férfit is…

De talán nem Sten az az igazi férfi, jutott eszébe, és újra hiányérzete támadt.

Délben bementek a városba.

A szigeten nem kellett autót bérelni, semmi sem volt messze. Talán, ha felmennének a középen magasodó hegyre, ahol holdbéli tájon bolyonghatnak, és ahol az idegenvezető sorolja a fantasztikus filmek címeit, amelyeket mind itt forgattak, nem is olyan régen. De most csak Puerto volt a cél, és azt pár száz méteres sétával gyalog is elérhették.

Nem fizettek be ebédet a szállodában, Hella még otthon kérte, hogy így legyen. Azért szerette volna így, hogy legalább naponta egyszer menjenek el a városba, keressenek apró, hangulatos éttermeket és egyék a sok halat, meg a tenger gyümölcseit, amiket annyira szeretett. Sten persze csak ímmel-ámmal forgatta villáján az olívaolajban sült polipdarabkákat, és már a hallevest is gyanakodva szemlélte. „Az ember soha nem tudhatja, hogy a következő merítéskor mi akad a kanalára!” „Hát éppen ez benne a jó!” – felelte Hella, már az első nap. De a helyzet nem változott.

Most vette észre, hogy ő minduntalan megelőzi a férfit. Mert lendületesen ment, élvezte, hogy várja őt az idegen város. Azt beszélték, hogy egykor kalózfészek volt ez a kicsiny erőd a parton, a régi halászkikötő mellett is az ő nyomukat jelzik a nagy kövek. Ezek az egykori városfalak maradványai, mellettük a valamikori, behemót nagy kúttal – mind-mind a múltat lehelték.

Amerre néztek, turistákat láttak. Az öböl mellett őrt álló hotelsortól a város széléig vezető kilométeres fasorban oda-vissza sétáltak, a legtöbben persze szorosan a fák árnyékába tapadva, menekülve a hőségtől. A város mögött pedig a zöld ültetvényeket látták, amint felkúsztak a domboldalra. Hella most kezdte sejteni, hogy a sziget nagyobb, mint eddig hitte. Csak a térképen látszik kicsinek. De a valóság, mint oly sok dologban, itt is mást mutat.

Már egy kis étteremben ültek a terasz szélén, hogy lássák a tengert, és jóleső árnyék simult a testükre, amikor Sten hirtelen azt mondta:

- Szép ez a dél, csak unalmas.

Hella nem bírta tovább, rögtön kifakadt:

- Unalmas? Miről, beszélsz? Nézd csak azt a virágágyást! Látsz ott akár egyetlen virágot vagy bármilyen növényt, ami nálunk is van, otthon? Látsz a tájban olyasmit, amit nálunk is láthatsz? Érzed ezt a meleget, látod a tengert? Itt minden más, minden érdekes, semmi sem unalmas!

Nézték egymás arcát. Ám ha Hella arra várt, hogy a férfi vonásai megenyhüljenek, hát tévednie kellett. Sten vállat vont.

- Máskor nem jövök ilyen kicsi szigetre. Két nap alatt bejárhatja az ember, és már mindent látott.

- És mi bejártuk? – kérdezte Hella. Kicsit aljas célzás volt ez. Mert hát éppen hogy nem mozdultak sehová az első héten, és ennek Sten volt az oka. Akkor azt hajtogatta, elfáradt és most pihenni akar. Hella akkor hallgatott: ő három hónapja elvesztette az állását, mindenütt válság volt, vagy legalábbis erre hivatkoztak a munkaadói. Stennek viszont volt állása, és hát ott biztosan jól meghajtották.

De pár perccel később már ennek sem volt jelentősége. Hella jólesően hátradőlt a széken. A gyomrában érezte az ételeket, a szájában az utolsó falatok ízét. És jó vörös bor is került az asztalra, most azt kortyolgatta. Délután volt, kellemesen sütött a nap, ide a félárnyékba, a ponyva alá nem tört be a hőség. Minden jó volt, és ezt ritkán érezte így együtt. Különösen mostanában. Nem is akart arra gondolni, mi várhatja otthon. A szülei annakidején elhagyták őt, idegenek között nőtt fel, a maga lábán állt tizenhét éves kora óta – nemsokára tíz éve lesz ennek. Voltak fiúk az életében, bizony már jónéhány, és most van ez a Sten. Eddig csak tengett-lengett, a munkahelyei sem tetszettek igazán. Nem találta meg az igazit sem a férfiakban, sem a munkában, de még a szórakozásban sem. Most úgy érezte, a legjobb lenne idegenvezetőnek lenni, és mindig erre, délre hozni a csoportokat. Vagy eleve itt élni. Talán az ősei voltak déliek? Vagy ő maga, az egyik előző életében..? Szeretett néha ilyesmiken töprengeni.

Most remekül érezte magát. Csak itt maradhatna! A céltalanság mindig fájt neki, ebből sejtette, hogy többre termett – de nem tudta még, mire. Amikor ismeretségük első hetei után Sten kijelentette, hogy szabadságra menne, de nem egyedül – ő boldogan beleegyezett, hogy társul hozzá. Lehet, valahol a lelke mélyén még valami olyasmi is megpendült – mint egy húr egy magányos hangszeren, a nagy csöndben –, hogy ez olyan, mintha nászútra mennének. Elő-nászútra, ami mostanában úgyis elég divatos a fiatalok között.

Hella – ennek ellenére – egyáltalán nem számított házasságra. Sem Stennel, sem mással. Még nem. Ráér, van ideje – ezzel áltatta magát sokszor. Bár volt olyan nap az elmúlt hetekben, amikor, ha Sten megkéri a kezét, igent mond. De többé nem lesznek ilyen napok, még percek sem. Éjjel az ágyban sem hagyja magát félrevezetni, már ha egyáltalán lesz közöttük valami.

Sten is a tengert nézte, de amikor Hella rápillantott, semmi érzelmet nem látott: kifejezéstelen volt ez az arc. Talán be is hunyja a szemét, és csak azt élvezi, hogy süt a nap? Nagyon északi ő is. Ilyen melegben ritkán van részük azoknak, akik oly messze északon laknak.

Aztán látta, hogy Sten szeme tényleg becsukódik. Ez egyszerre nyugtatta meg és háborította fel. Megnyugtatta, mert lám, jól ismeri már ezt a férfit, és tudja, mi játszódik le benne. Mégis felháborította – hiszen itt nem szabad becsukni a szemet! Élvezni kell mindent, be kell inni a látványokat, minden percben, pillanatban. Semmit sem szabad elszalasztani holmi bóbiskolással. A szemükkel az agyukba kell fényképezni a régi erőd várfalát, a kikötő kövekkel kirakott félköríves hullámtörőjének látványát. Az eget, amely olyan, de olyan kék, mint otthon sohasem. Még azt is, hogy az árnyékok milyen élesen válnak el a fénytől!

Késő délután mentek haza. Sten zacskóban vitte a gyümölcsöket, amit vacsora után majd az erkélyen üldögélve megesznek. Majd lassan sötétedik körülöttük a világ, de persze a szálloda meg a környék fényei kivetülnek talán a tengerre is. És bár úgy tűnik, nem nagyon van már miről beszélniök, alig szólnak egymáshoz – azért együtt jöttek ide, együtt vannak itt. A szálloda kibérelt kicsiny része most az ő menedékük, csak az övék. Falakkal veszi körül a két embert, este a zárható ajtó biztonságot sugall. Ha ők ketten igazi szerelmespár lennének, akkor forró éjszakák követnék egymást, aztán reggel sokáig aludnának, talán még a szállodai reggelit is lekésnék, pedig fél tízig adják…

…De most, amikor eljött az éjszaka, és ott hevertek egymás mellett az ágyon, Hellának csalódnia kellett. A férfi olyan kelletlen volt, hogy attól neki fordult fel a gyomra. Nem mondhatta, hogy nem volt rá hatással a lány közelsége, de éppen hogy csak. Amikor megérintették egymást, mindkettejükben pattogtak a láthatatlan szikrák, és hamar feltüzelték a másikat. Sten ilyenkor hallgatott. Nem suttogott szerelmes szavakat – merthogy semmilyen szavakat sem suttogott. Nála az előjáték kis érintésekből állt, egy perc alatt véget is ért, és máris a hátán fekvő lány fölé lendült.

Hella mondta volna, hogy ne így… nem most… még nem ezt, majd csak később, most inkább… de maga is érezte, hogy fölösleges lenne. Már javában szeretkeztek, és még mindig nem érzett semmit. Még a fizikai gyönyör is messze volt – a lelkiről meg nem volt miért beszélni, nem volt miért gondolni rá.

Sten olyan gépies volt, hogy az már ijesztő. Hella akkor fogta fel – utazásuk tizenkettedik napján –, hogy a férfi őt csak a biztonság kedvéért hozta magával, hátha napok telnek el hódítás nélkül, legyen kivel szexelnie. Ezzel az erővel elhozhatott volna egy felfújható guminőt is. Tényleg nem fordított Hellára több figyelmet, mint egy tárgyra, amelyet használt. És ezt a megalázó kifejezést, amit férfi és nő viszonylatában valaha is hallott Hella – „használni” – most a saját bőrén érezte. Ő volt a tárgy, Sten a használó, és ez még hosszú percekig nem változott. Még az ágyékában feltörő kéj sem tudta erről elterelni a lány figyelmét, elrontva vele azt a kevés örömöt is, amit a férfi tudott neki okozni…

Aztán Sten lihegve és izzadtan lefordult róla. Hella pedig ott maradt mozdulatlanul. Mint aki a rémülettől megdermedt. Mint a rovar, amely veszélyt észlelt, és most halottnak tetteti magát. Undorodott hirtelen mindentől, még önmagától is. Hogyan süllyedhetett ilyen mélyre? Biztos, hogy muszáj volt neki eljönnie ide, a „világ végére” éppen ezzel az emberrel? Aki férfi, és mégsem az? Aki csak azért hozta őt ide magával, hogy legyen kivel…

Feltört volna a sírás belőle, de elfojtotta. Nem teszi ki magát ilyen megaláztatásnak – még az előbbiek után. Már bőven elég volt. Ez az éjszaka nyitotta fel a szemét. A szó szoros értelmében is, mert tágra nyílt szemmel feküdt a mozdulatlanná lett ágyon. A mennyezetet nézte, de nem látta. Hallotta oldalról a férfi egyenletes lélegzését – óh, milyen primitívek a férfiak. Amit megkapta, amit akart, már semmi sem érdekli, a legkevésbé a partnere. Elalszik rögtön, és kész, neki csak ennyi volt ez az éjszaka. De ennyi volt az előző nap, amikor egyetlen szép szót sem mondott a lánynak. Az az idegen csinos fiú, aki a strandon megszólította, és rögtön kimondta – igaz, kérdésre! –, hogy milyennek látja őt, említette a szép szemét. Látszott is rajta, hogy tetszik neki Hella.

De Sten számára ő senki sem volt. Ha most nem ő feküdne a férfi mellett, minden bizonnyal egy másik nő feküdne itt. Lehet, hogy vele sokkal tovább foglalkozna, neki több örömöt adna? És kapna is tőle? Egy pillanatra belesajdult Hella lelkébe, hogy talán ő rontotta el a dolgot. Ő nem elég Stennek? De aztán felfogta, hogy ez milyen abszurd gondolat. Ahányszor eddig tíz percnél hosszabb időre magára hagyta a férfit, az már más nők felé kacsingatott, csak itt a szigeten már nem először fordult elő, hogy szóba állt idegen lányokkal. Akik persze egy perccel később már nem lettek volna idegenek a számára… ha Hella nincs a közelben…

Nem tudta, mikor aludt el. De végig benne maradt a keserűség, talán még álmában is érezte. Mert amikor hajnalban felébredt, nem érezte jól magát. Az a kellemetlen valami ott ült a torkában, mint egy lenyelhetetlen gombóc.

Odakünn már világosodott, de még csak hajnal volt, amikor becsukta maga mögött a fürdőszoba ajtaját, és hosszan állt a zuhany alatt. Pedig tudta, hogy a szégyent, a megaláztatást nem lehet csak úgy lemosni. Vagy ha igen, csak a testről, nem a lélekről. De aztán igyekezett elfelejteni a helyzetet. Itt van a szigeten, mert idehozta őt egy pasas, akihez nem fűzi őt semmi. Tulajdonképpen, ha most kimegy innen, összecsomagolja a holmiját és elmegy egy másik szállodába, Sten nem szólhat semmit. Nem is fog – mondta benne egy józan hang – még talán örül is, hogy hozhat a helyedre egy másik nőt, vagy minden éjjel másikat!

Így hergelte magát, pedig sejtette, hogy nem fog innen elköltözni. Már csak azért sem, mert alig van saját pénze. Aki hónapok óta munkanélküli, és ennek ellenére most egy majdnem-trópusi szigeten nyaral, az örüljön ennek is – mondogatta magának.

Negyedórával később a szállodasor előtt talpalt. Könnyű cipő volt rajta, és vékony nadrág egy lenge blúzzal. Bizony megborzongott néha. A tenger fölött, az ég szélén küzdött a nap egy agresszív, erős, mocskosszürke felhőréteggel. De csak ott voltak felhők, mintha összekapcsolódtak volna a láthatár szélével. Ha azon átjön a nap, már zavartalanul fog sütni.

Hella nem futott, mint az olykor fel-felbukkanó kocogók, de sietősen ment, hogy ne fázzon. Mellette sorban maradtak el a szállodák, mindegyik legalább öt-hat emeletes. Nem lesznek a szigeten felhőkarcolók, hallotta valakitől, talán a közös szállodai vacsoránál. Már ezek is éppen elég magasak, mondta állítólag a sziget kormányzója.

A színes műkövekkel kiépített járda egyszer csak keskeny betoncsíkká változott, az úttesten építőanyag állt halomban, erre már nem volt forgalom. Ha balra nézett, épülő újabb szállodákat látott, egyik még alig állt ki a földből, beton alapjából, mint a sün tüskéi, meredeztek fel a vékony, barna vasrudak. Odább egynek már két emelete volt, a harmadik mellett daru álldogált, ilyenkor mozdulatlanul, mint prédára leső vízimadár. Ha jobbra nézett, a tengert látta. Valahol, szinte már-már ködös távolban látszott a régi erőd, de inkább álomnak tűnt.

Megfordult, és igyekezett visszafelé. Igazából nem is tudta, hogy miért jött le. Más turisták szokásához hasonlóan most átléphetné ezt a jelképes kis mellvédet, amely a szállodasor járdáját elválasztja a strand homokjától. Látszanak a glédában álló, még becsukott napernyők. Minden szállodának van saját strandja, és mindegyik más és más színű napernyőkkel különbözteti meg magát. Azokon túl pedig ott a tenger. Ilyenkor néptelen a part. Kísértést érzett, hogy lemenjen, közelebbről hallja a most alig félméteres hullámok zaját, és a nedves homokban ép kagylókat keressen. Mert törött kagyló van sok, szinte ropog a lába alatt mindaz, amit a tenger évmilliók alatt kisodort a partra.

De csak állt percekig, szemben a tengerrel. A nap küzdelme végére ért – egy pillanattal később már élesen tűzött a lány szemébe. Hella úgy is érezhette, hogy csak ők ketten vannak az egész világon: a Nap és ő. Hát úgy is érezte. Apró párbajuk egy pillanatig sem tartott, aztán a fény kezdett elönteni mindent. A Föld odább fordult, a felhők elenyésztek, bár valami különös, lilás színben játszottak még egy ideig.

Hella tovább indult, ment visszafelé, már a szállodasor strandjainál járt. Hirtelen észrevette, hogy nincs egyedül a parton.

Egy koldus volt ott. Vagy csak hajléktalan? A szigeten nem is látott eddig. Talán valóban nincsenek itt szegények, mindenki talál magának munkát az idegenforgalomban? Vagy csak nem hagyják, hogy koldulással zaklassák a turistákat?

A lány lassan közeledett a járdán. Az ember háttal állt a szállodáknak – ilyen korán nem számíthatott „ügyfélre”, adakozóra, talán ő is a Napot nézte, hunyorgó szemmel. Borotválatlan, elhanyagolt külsejű férfi volt, de nem ellenséges. Nem riasztotta a lányt. De hallva a közeledő lépteket, feléje fordult.

- Hola!

- Hola! Jól van? – kérdezte Hella, maga sem tudta, miért. Csak egy pillanattal később vette észre magát, és azt, hogy ez egy abszurd kérdés lehet. De a férfi érezte, hogy ez nem az amerikaiak „how do you do”-ja, amire nem várnak választ, hisz nekik ez nem is kérdés, inkább csak egy üdvözlés, szöveghelyettesítő fordulat. Ezt a nőt valóban érdekli, hogy mi van vele…

- Már amennyire jól lehet az ember, aki egy pincében aludt, most is fázik, és nem tudja, összeszed-e annyit, hogy valami meleget is ehessen – felelte nyíltan. Hellának feltűnt, hogy milyen szépen, összeszedetten beszél. A lány nem túl jól ismerte a nyelvet, sok szó még ismeretlen volt a számára, bár ez a két hét itt a szigeten sokat lendített a nyelvtudásán. De végig és folyamatosan mindig is külföldinek érezte magát.

- Segíthetek? – kérdezte gondolkodás nélkül, mert ezt diktálta neki valami onnan belülről. Közelről nézték egymást. A férfi olyan magas volt, mint a lány. Ha nem rongyos a ruhája, ha egyenesebben tartja magát, talán még magasabbnak, daliásabbnak is tűnik. A szeme fekete, a haja rettentően kócos, kitaposott, egykor fehér edzőcipője már számos kalandról regélhetne. A nadrágja éjszaka biztosan jó, mert nagyon vastag, de kínlódás lehet benne lenni nappal, a harminc fokos hőségben.

A férfi látta, hogy Hella szeme végigszáguldott rajta. Egy pillanatra sem lehettek kétségei, hogy valamelyik szálloda vendégével áll szemben, aki elég jól beszéli a nyelvüket. De a kérdése meglepte:

- Segíthet..? Hogyan segíthetne? Ha ad egy kis aprót, azt köszönettel elfogadom. Máskülönben meg nem segíthet. Se maga, se mások.

- Nincs nálam pénz – mutatott magán végig Hella, jelezve, hogy csak kocogni jött le a tengerpartra. Vagy nem is azért? Azt mégsem mondhatta: „azért vagyok most itt, hogy ne legyek a férfival, akivel iderepültem.”

Aztán hirtelen támadt egy ötlete:

- Mégis adhatok valamit, ha elfogadja.

- Mit..? – a férfi zavartan állt, nem tudta, mi következik. Hella odalépett hozzá, és két oldalról megpuszilta a borostás arcát, aztán gyorsan hátralépett. Annyira meglepte ezzel a férfit, hogy egy pillanatig csak pislogott, nem is mozdult. Végre megjött a szava:

- Nahát! Ilyesmi már évek óta nem fordult elő velem… Többet ért, mint egy bankjegy! – biztosította a lányt, és mindketten mosolyogtak. Aztán a férfi a Nap felé mutatott: – Meghálálom a jóságát, szép senorita. Látja azokat a lilás felhőket? Azt jelenti, hogy nagy vihar jön. Talán még ma ideér. Afrikai vihar, trópusi. Van, hogy itt még egyben van, rettentően tud dühöngeni. De az is megesik, hogy mire ideér, a tenger fölött elveszti az erejét…

- És ezt most miért mondta?

- Ha netán este kimarad a férjével vagy a barátjával… vagy a barátnőjével, ugyebár… igyekezzen haza, mert estére itt már nagy cirkusz lesz.

- Köszönöm – bólintott komolyan Hella. Nem nagyon hitt a viharban, hiszen a sziget éppen arról híres, hogy mindig jó az idő, „évi tizenhárom hónap napsütés”, ahogyan reklámozni szokták. Búcsút intett a koldusnak és ment a szálloda felé. Nem nagy örömmel tért vissza oda, ahol Sten várt rá. Bár a férfi nyilván nem is várta őt. Amikor a lány halkan belépett a szobába, Sten akkor fordult a másik oldalára és aludt tovább.

A strandon hevertek ismét, amikor Sten egyszer csak felállt, és szó nélkül elindult valahová. Talán nem akarta megmondani, hogy toalettre megy? Hella mindenesetre tovább feküdt, de már a napernyő alatt. Nem akarta összeégetni magát. Így is érezte, hogy a hátán és a combján húzódik a bőr, majdnem fájt. Vigyázni kell ezzel a majdnem-trópusi nappal, tudta jól.

Sten nagyon sokáig nem jött vissza, és Hella megint elképzelte: fölszedett valami nőt, és azzal flörtöl. Lehet, hogy felvitte a szobájukba? No, ekkora ostobaságot talán csak nem követ el. Ennyire nem lehet hülye! Mégis, már-már azon járt az esze, hogy összekapja a holmiját, és felszalad a szobájukba… De akkor megjelent Sten, és csillogó szemmel mondta:

- Befizettem egy kirándulásra, képzeld!

- Volt nálad pénz?

- Nem most kellett fizetni, a szálloda szervezi, hát majd hozzácsapják a számlához… Terepjáróval a hegyekbe! Azt mondják, ötórás túra, úgy indulunk, hogy még napnyugta előtt hazaérjünk.

Hella nem tudta, mit válaszoljon erre. Érezte, hogy valami nincs rendben, de ezt inkább csak az ösztöne súgta. Mindenesetre úgy tett, mint aki nagyon örül a dolognak. A viselkedése szemlátomást megnyugtatta a férfit. Hella pedig tovább feküdt a pihenőszéken, a feje alatt a párnával, nézte a tengert, és egyre inkább úgy érezte: semmi értelme sem volt annak, hogy eljött Stennel a szigetre. És persze annak sem, hogy most itt van, és nem valahol másutt. Bárhol.

Délután, amikor már enyhült a meleg, hat nyitott terepjáró kanyarodott be a szálloda előtti parkolóba. Öt lett a vendégeké, a hatodik visszavitte a sofőröket az autókölcsönzőbe. A hallban várakozó vendégek máris kitódultak – Sten volt éppen a leghangosabb. Nagyon felpörgött. Amennyire lassú volt máskor, most annyira vidám és kezdeményező volt. Mire Hella észbekapott, már az egyik terepjáróban ült, de hátul, egy vadidegen férfi mellett. Sten a volánhoz pattant, mellette pedig egy bögyös nő ült, állítólag a hátul ülő, nála jóval idősebb férfi felesége. Gyors és kapkodó bemutatkozás után már indult is a menet. Az első kocsiban ült egy idegenvezető, aki olykor felállt a járműben, hátranézett, és figyelte, megvannak-e mindnyájan?

Megvoltak mind. És ez tényleg jó ötletnek tűnt most Hella számára is. A szigetet eddig már látták, de mégsem. Egyszer, talán érkezésük másnapján, egy kisbusszal elvitték őket a sziget nevezetes pontjaira, egy civilizált, bár igen keskeny aszfaltúton mentek az egyik kilátóhoz is, ahonnan messzire elláthattak. De ez volt minden.

Most viszont az idegenvezető által irányított menet kerülte az aszfaltos utat. Kavicsos utakon verték fel a port, az utolsó kocsi utasai aligha örültek. Sten második volt a sorban, és ez jó húzásnak bizonyult, így alig kaptak port az arcukba. Hihetetlenül keskeny utakon mentek, minden tíz méteren volt legalább egy kanyar. Amikor egyszer egy másik, hasonló menet jött szembe – ezek még biztosan délelőtt indulhattak el! – akkor nagy nehezen félreálltak, de a szembejövők – vidám kiáltások közepette – idegesítő lassúsággal vonultak el mellettük, a sofőrök behajtották az oldalsó tükröket, másképpen el sem fértek volna.

Sten valamit magyarázott a mellette ülő nőnek. A férje feltűnően nyugtalan volt, talán mert érezte, hogy Sten ráhajtott a feleségére. Hella is valami ilyesmit érzett, pedig ennek külsőleg nem sok jele volt. De Hella már ismerte Stent, főleg a testbeszédét. És ez bizony arról szólt, hogy tetszik neki az a nő. A másik, legalább annyira árulkodó jel az volt, hogy a férfi egyáltalán nem is figyelt Hellára. Attól a pillanattól kezdve, hogy megragadta a volánt, és elindultak, Hella már nem létezett a számára. Így hát ő csak ült ott hátul, a tekintete néha találkozott a férj pillantásával, de azt is igyekezett kerülni. Szerencsére folyamatosan rossz terepen haladtak, markolni kellett a fogódzót, sokszor két kézzel is. Nemegyszer olyan huppanókra hajtottak rá, hogy az utasok majdnem kiestek a járművekből.

A táj viszont eleinte nagyon szép volt. Délután öt és hat között értek fel a fennsíkra. Ha elnéztek a sziget szélei felé, zöld kerteket, sőt, a tengerparti sávon ültetvényeket is láttak. Ám amikor a konvoj megindult a sziget közepe felé, ahol már csak enyhén emelkedett a talaj, egyre vadabb lett a táj. Lassan eltűnt a zöld, fák amúgy sem nőttek errefelé. Mintha mind több sziklát köpött volna ki magából a föld, már olykor nehéz volt köztük átkelni. Látszott a talajon, hogy időnként járnak erre autók, de ritkán. Még jó, hogy az idegenvezető értette a dolgát és tudta, merre menjenek.

- Olyan, mint a Holdon! – újságolta Sten, persze a mellette ülő hölgynek, aki Hella szemében már egyre kevésbé látszott hölgynek, hiszen hálásan vihogott Sten minden egyes, úgynevezett tréfájára, és felhevült pillantásokat vetett rá. Láthatóan őt sem feszélyezte a hátul ülő férje, és Hella ugyanazt elmondhatta Stenről is. De azért most a legszívesebben odaszólt volna Stennek: „Jártál már a Holdon, hogy így tudod..?” Persze hallgatott.

Már mindenki belefáradt az állandó zötykölődésbe és kapaszkodásba, akkor az idegenvezető pihenőt rendelt el. Találtak egy tisztást, ott megtorpantak. A kocsikat a szélekre állították. Az idegenvezető elővett egy összecsukható asztalt, majd elővarázsolt a hűtőtáskákból szendvicseket és üdítőket. Alkoholt nem adtak, nehogy a sofőrök is igyanak. Sten szemlátomást igen jól érezte magát, mint a siketfajd, úgy dürrögött a bögyössel. Már olyan szemtelen lett, hogy a férj jelenlétében is szépeket mondott neki. „Ha csak fele ennyi energiát szánna arra, hogy nekem udvaroljon!” – gondolta Hella. Igazából persze tudta, hogy Sten már megkapta őt, ezért nem udvarol neki.

Hideg szél kerekedett, Hella megborzongott, és ösztönösen kelet felé nézett, ahonnan a szelet érezte. Először nem is akart hinni a szemének: abból az irányból az ég harmadát szürke, de sebesen feketedő felhők borították. A lánynak eszébe jutott a reggeli koldus jóslata. Egy kicsit habozott, hogy szóljon-e az idegenvezetőnek. Ekkor valami mást is észrevett, és úgy érezte, ez jó ürügy lesz. A fennsík szélén, vagy egy kilométerre onnan, ahol táboroztak, a sziklák között mintha vörös háztetőt látott volna. De csak egy bizonyos pontról láthatta, egy kis résen át. Ha odébb lépett balra vagy jobbra, már nem látta.

Odament az idegenvezetőhöz. Fiatalember volt, nyeszlett, és nem idevalósi. Az utazási iroda telepítette a szigetre.

- Biztos, hogy teljesen lakatlan része ez a szigetnek? – kérdezte tőle a lány. A fiatalember ideges volt, félszemmel az ide-oda járkáló, fényképezgető turistákat figyelte ekkor is. Mint egy tanító, aki attól fél, hogy a rábízott gyerekek szerteszaladnak, és többé nem szedheti őket össze:

- Igen, kisasszony, idefent senki sem lakik.

- Az útikönyvben is ez áll…

- No, ugye, mondtam.

- …én viszont láttam egy háztetőt. Innen is látszik.

- Biztosan tévedett, kisasszony! – a férfi nagyon udvarias volt, ugyanakkor indokolatlanul feszült – A térkép szerint sincs itt semmi, és úgy tudom, emberek nem laknak a fennsíkon.

Hella most végre előrukkolt az igazi kérdésével:

- Látta, mi történik a keleti égbolton?

A fiú úgy nézett oda, mint aki csak most veszi észre. És Hella ekkor megsejtette: a férfi valószínűleg ettől volt olyan ideges.

- Kicsi felhősödés, semmi ok az aggodalomra! – legyintett látszólag gondtalanul, ám a hangja hamisan csengett. Elárulta. Hella viszont nem kegyelmezett:

- Ma reggel egy helybeli azt mondta nekem, hogy estére megjön az afrikai vihar. A trópusi vihar… – és jelentőségteljesen nézett a fiatalemberre. Az egy sóhajtásnyi ideig habozott, aztán kínlódva megszólalt:

- Arra kérem, még ne szóljon a többieknek. Azt az utasítást kaptam, hogy a kirándulásnak öt óra hosszat kell tartania. Nem rövidíthetem le, mert akkor egyes kedves vendégek nem akarják majd kifizetni a részvételi díjat… Húsz ember között mindig akad legalább kettő vagy három, aki úgy jön velünk, hogy az óráját lesi, és minden apróságért reklamál. A végén pedig panaszt tesz rám, és a szállodára, az autók minőségére, az utakra, és mindenre, csakhogy ne kelljen kifizetnie a részvételi díjat.

Hella egy pillanatig nézte az idegenvezetőt – ez eddig eszébe sem jutott. Ilyenek lennének a honfitársai? És egyáltalán a kedves turisták? Mintha egy pillanatra egy másik világba látott volna bele. Az utazásszervezők, az idegenvezetők, a szállodások világába. De a pillanat elmúlt, tovább nem érdekelte.

- Meg fogunk ázni? – kérdezte egyszerűen. A fiatalember válaszképpen csak bólintott.

Mire az emberek végeztek az evéssel-ivással, többen is észrevették a felhőket. A kontraszt nagy volt, hiszen az égbolt többi részén még a kék szín uralkodott, sőt, a nap is sütött a maga szokásos délutáni erejével. Akik nyugat felé néztek, nem is sejtették még, hogy veszedelem közeledik.