Melissa Moretti

Legyen az özvegyem

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-978-8

MOBI ISBN 978-963-387-979-5

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

1.

A hajókürt szava messzire szállt.

Hallották talán az egész lagunában. Még a szárazföldön is. Mestrétől Chioggiáig és Jesolóig felkapták a fejüket az emberek. A legtöbben gyakorlottan néztek az öböl felé, ahol a nagy tengeri hajók szoktak kikötni. Néhányan már a kürt hangját is ismerték, hiszen havonta egyszer innen indul a Santa Lucia kéthetes nagy útjára. És olyankor nem lehet nem látni „őt”.

A hajótest ekkor vált el a szürke beton mólótól. A partról belógatott hatalmas traktorgumik vigyáztak, hogy a hajó ne érjen a betonhoz. Most szinte megkönnyebbülten nyögtek fel, miután megszabadultak a tehertől. A hajótest hófehéren csillogott az alkonyi napfényben. A motorok már jártak, akik a parton maradtak, még hallották. A víz is továbbította a hangot. Valahol egy zenekar játszott, de a dallamokat el-elnyomta a felcsapó zaj.

Négy fekete, gumiorrú tolóhajó igyekezett kilökdösni az óriást a kikötőből – hiszen az a nagy betonmólók között szinte magatehetetlen volt. Ahhoz, hogy manőverezni, irányt változtatni tudjon, mozgásban kellett volna lennie. De bár elszakadt már a szárazföldtől, még nem tudott önállóan mozogni. Azok a kishajók tolták hol erre, hol arra. Amikor aztán végre elhelyezkedett orral a szabad út felé, nagyon óvatosan mozdult.

A kapitányi hídon nagy volt a sürgés-forgás. A levegőben állandóan hallották a kis kézi beszélők jelentéseit. Egy-egy tiszt állt a hajó tatján, a két oldalon, és az orrban – most ő volt a legfontosabb. Közben egy tiszt a tolóhajókkal, egy másik a kikötő-parancsnoksággal tartotta a kapcsolatot. A távolabb – ami nem is volt olyan mesze – látszott a Campanile vöröstéglás tornya a zöld tetővel, odébb meg a Santa Maria della Salute templom kupolája. Az éterben parancsok keresztezték egymást, a hajó, ha nagyon lassan is, de haladt. Velence szigetei között a hajózható mélycsatornán úszott most, és a tolóhajók elmaradoztak mögötte. A kormányos talán csak akkor lélegzett fel, amikor a San Giorgio Maggiore templomsziget elé értek. Itt a Csatorna kiszélesedett. A hatalmas fehér hajó lassan, méltóságteljesen haladt, a helyi vaporettók, motoros taxik óvatosan és tisztelettel félrehúzódtak az útjából.

Aki csak utazott a Santa Lucián, mind a fedélzeten volt. Senki sem bújt el a kabinjában, ha ilyen közelről és egy tizenkét emeletes ház magasságából élvezhette a velencei panorámát. A világ legcsodálatosabb és egyben legkülönösebb városa ott volt, szinte karnyújtásnyira. Fenséges érzés volt a legtöbbjüknek, hogy ezt most egy negyedóráig láthatták a legmagasabb fedélzetről. Akadtak utasok, akik már nem első ízben utaztak erre. Ők jól tudták, hogy amint megkerülik a várost, és az Arsenal kikötődarui valamint a Santa Elena-negyed sportpályái is elmaradnak mögöttük, érdemes átmenni a fedélzet jobb oldalára, hogy lássák a Lido hosszú, lapos szigetét – és mögötte a nyílt tengert! Az Adria kéken csillogott még ilyenkor, késő délután is. Európában máshol tavaszt mutatnak a naptárak, de ez a május eleje itt lent délen már-már a nyarat idézi.

A három-három fatörzset oszloppá összefogott, tetejükön lámpát viselő jelzők között úsztak. Majdnem minden lámpán ült egy sirály. Éjszaka a lagunát részekre osztják ezek a világító lámpasorok. Most néha egy-egy nagy fehér sirály röppent közelebb, aztán mintha megijedt volna a hajó méreteiről, rikácsolva szárnyalt másfelé.

A hajó egy utolsó, lassú és óvatos jobbkanyarral fordult rá a Lido és az északi félsziget közötti átjáróra. Építkezés folyt – itt fognak állni azok a zárható gátak, amelyek Velencét magas víz esetén elzárják a tengertől, ha ideiglenesen is. A jókora hajótest még inkább lelassult. Az utasok most megint szétszéledtek, sokan visszamentek a baloldalra. A Santa Lucia végre áthaladt az utolsó akadályon is, és dél felé fordult. Az utasok ezt már abból is észrevehették, hogy a nap lassan a hátuk mögé került, majd kitartóan sütötte a jobboldali fedélzeteket.

A parton horgászok és sétálók álltak-jártak. A nyaralóvároska, Alberoni házai közül is sok ember nézte a hajót. Imponáló látványt nyújtott, amint végre kiszabadulva a kis szigetek, keskeny csatornák börtönéből, végre felgyorsulhatott. A felső kilátófedélzeten állók nyugat felé nézve még látták a Lidót, most már az ellenkező, a nyílt tenger felőli oldaláról. Ők is szinte érezték, amit a hajó: hogy végre szabad az út, nem kell kerülgetni semmit, és a Santa Lucia többé nem kénytelen elviselni a kis tolóhajók méltatlan bökdösését. Az óriás végre kiszabadult a törpék birodalmából!

Bár még az olasz partok közelében haladt, a Laguna-vidék kezdett elmaradozni mögötte. Elől jobbra a Maestra-fok ugrott ki a szárazföldből. A nagy Po folyó az évezredek során itt rakta le a messziről sodort homokot, egyre csak építgetve saját torkolatát. Mára belenyúlt a tengerbe, és a folyó több ágra szakadt. Mindezt a hajó utasai nem látták. A nap már kezdett lenyugodni, és miután a Santa Lucia megkerülte a Maestra-fokot, a gyérülő fényben az olasz partokon már csak majd Rimini fényeit látják meg – de arra még vagy egy órát kellett várni.

A hajó orra hullámokat túrt maga előtt, ezek kétoldalt elcsúsztak mellette. Némelyik jól eltávolodott tőle, mások mintha a hajó fara alól bukkantak volna elő. Dolgoztak a motorok, forogtak a hajócsavarok. A vízen úszó kisebb város már egyre több fényt ajándékozott önmagának. A több kilométer hosszú, V-alakú sodrás fölött, amit maga után hagyott a tenger sebzett felszínén, egy ideig még repültek a sirályok, felzavart halakra vadászva. Olykor lecsaptak és hallal csőrükben, nehézkesen csapkodva, víztől csöpögve emelkedtek fel ismét. De amikor látták, hogy a hajó kitartóan távolodik a partoktól, egyik a másik után otthagyta, és lomha szárnyalással igyekeztek vissza a part felé. A hajó magára maradt a sötétedő vízen, ahol most csak kisebb hullámok kergették egymást. Ezeket a hatalmas hajótest meg sem érezte…

…És nem érezték az utasok sem.

A hajó közepén egy kétszáz méter hosszú „utca” húzódott. Ezt nevezték főfedélzetnek, valójában alulról számítva – ahogyan az efféle hajókon ezt számolják – a hatodik volt. Igaz, az alsó két szinten ablakok sem voltak. Nem is lehettek, hiszen az ottani helyiségek mind-mind a vízvonal alatt helyezkedtek el. Ezért a kisebb pénzzel érkező utasok kabinjaiban ablakok sem voltak. Az ablakok helyén egy-egy szép poszter virított. Ha beléptek a kabinba, mindig fényt kellett gyújtaniok, különben teljes sötétség uralta kicsiny lakó-birodalmukat. Nem csoda, hogy ezek az utasok egész nap a fedélzeteken sétáltak.

A hármas fedélzettől az ötösig más volt a helyzet. Az itt lakók kerek kabinablakai, mint gyöngysorok sorakoztak a hajó mindkét oldalán, több sorban. Ez különösen éjszaka volt mutatós, amikor az utaskabinok többségében égtek a fények.

A hatodik, a főfedélzet a kiszolgálóké, a boltoké, éttermeké, kisebb áruházaké, és szórakozóhelyeké volt. De a hetediktől felfelé a tizedikig laktak az igazán tehetősek – kisebb lakosztályaiknak mini-erkélye volt. Mindegyik hófehérre festett erkély kissé kilógott a hajótestből a víz fölé. A főfedélzet magasságában helyezkedtek el a narancsvörösre festett mentőcsónakok, amelyeket ilyenkor „békeidőben” fehér vitorlavászonnal fedtek le az eső ellen. Két-két daru állt készenlétben minden csónak orránál és faránál.

A hajó orrában és tatján egy-egy úszómedence, napozófedélzet, legfelül – a három kéményt körbeépítetve – a kilátófedélzet volt a legmagasabb pont, ameddig az utasok elmehettek. Több helyen akadtak a sétálók zárt ajtókra, vagy láncra akasztott táblákba ütköztek: CSAK A SZEMÉLYZETNEK felirattal. A legtöbben ilyenkor természetesen megfordultak, és fegyelmezetten mentek másfelé.

Az, hogy a hajón van legénység is, hogy tengerészek irányítják a járművet, nemegyszer akár napokig sem volt észrevehető. Csak az utasokat kiszolgáló személyzettel találkoztak. Néha láttak ugyan egy-egy fehér egyenruhás tisztet vagy matrózt, de azok is inkább a parancsnoki híd közelében bukkantak fel.

Amint beállt az este, élénk élet kezdődött a főfedélzeten.

Akár egy kisváros korzóján, sétáltak az utasok oda-vissza. Korán volt még, hát egyelőre sem az éttermekbe, sem a mulatókba nem tértek be. Ezek között volt olyan is, amelyik csak este tízkor nyitott ki. A tenger felől hűvös szél fújt, ezt nem zárhatták ki innen. De hát a hölgyek és urak felöltöztek. A szélvédett helyeken – és ezek voltak többségben – nagyon kellemesen érezhették magukat.

A Ristorante Napoletano bejáratánál még csak dologtalanul álltak a pincérek. Az étterem nyolckor nyit majd – azaz hamarosan. A szakácsok odabent már dolgoztak, az alapanyagokat készítették elő, a zenekar tagjai pedig most érkeztek. A pincérfiúk hangos kiáltásokkal üdvözölték őket:

- Ciao, ragazzi!

- Salve, Mario!

- Üdvözlet mindenkinek. Jól aludtatok?

- Naná, mert nem a hajón, hanem a milánói vonaton.

- Én akkor ébredtem, amikor elindultunk Velencéből.

Mario óvatosan hozta a gitártokot. Jelenleg ez volt az egyetlen vagyona. A sovány, magas, feketehajú fiú egyfelől örült, hogy van állása, persze protekcióval szerezte, a Santa Luciára nem volt könnyű bejutni. Akkor sem, ha a hajó viszonylatában csak egy másodrendű étteremben szórakoztathatta esténként a vendégeket. Áldotta az eszét, hogy tizenévesen

megtanult gitározni, nem is rosszul. Ha a zenekar befogadta, akkor már sínen van. Igaz, nem így képzelte el magát huszonhét éves korában. De ezzel talán mások is így vannak.

Az egyetlen pincérnőjük csak ekkor érkezett. Mario hallotta a hátába csapó hangzavart – hát persze, Lívia csinos lány, és a pincérfiúk mind ráhajtottak, de eddig egyiknek sem volt nála sikere. Lívia neki is tetszett, hát megfordult. A társai közben már a sarokban, a dobogón voltak, mindenki a helyét készítette elő. Kigyúltak az erősítők lámpái, most dugták a hangszereket a csatlakozókba.

Liviát alig akarták átengedni, eléje álltak incselkedve. A lány komolyan nézett rájuk:

- Engedjetek át, fiúk. Öt percem maradt, és még át is kell öltöznöm.

- Szívesen segítünk!

- Nálam jobb vetkőztetőt nem találsz ezen a hajón!

- Villámgyorsan vetkőztetünk és öltöztetünk.

- Hidd el, igen nagy gyakorlatunk van már az ilyesmiben…

- Észre sem veszed, és máris kész leszel!

Lívia arcán csak nagyon halvány volt a mosoly. Mario csöndesen figyelte. Nem izgatta különösebben, ahogy a fiúk beszéltek vele – ők már csak ilyenek, ki nem hagynának egy lehetőséget sem. Akkor is udvarolnak, ha ezt csak szavakban és szavakkal tehetik meg. Mint most is. És akkor is, ha a dolog reménytelen. Mert Lívia már az előző úton is velük volt, amikor Genovából indultak. Állítólag Velencében sem szállt partra.

Mariónak most alkalma nyílott ismét alaposan megnézni a lányt. Esténként csak a formaruhába beöltözve láthatta, de most civilben volt még. Mario csak magának vallotta be, hogy mennyire tetszik neki Lívia. Éppen olyan magas volt, mint ő. Ami a legjobban szembeszökő volt, az a viselkedése, a járása, a tekintete. Mario, a zenész nem is tudta, hogyan foglalja össze mindezt. Egyetlen szóban talán azt tudta volna mondani: Lívia méltóságteljes volt. Mintha három méter magasból nézne le mindenkire. Ugyanakkor nem volt öntelt, pedig lett volna mire. Szép az arca, metszett vonásokkal – régi szoborfejekre emlékeztetett. Karcsú volt, sehol sem volt belőle túl sok, de túl kevés sem. Mario „ideálisnak” nevezte volna az alakját, ha nem tartott volna ettől a szótól.

Lívia haja szőkésbarna, ami észak-olasz eredetre vallott. A szeme is világos volt, átható. Ha ránézett valakire, bizony az illető összeszedhette magát. Ami egy pincérnél nem túl előnyös. Hiszen neki kell szolgálatkésznek lennie. Neki kell lesnie mások utasításait. A főnök is látta, hogyan szolgál fel Lívia a maga méltóságteljes testtartásával, de nem tette szóvá korholóan. Alighanem arra gondolt: Lívia miatt legalább valamiben különbözik a „Napoletano” a hajó többi éttermétől.

Mario nem állt a lány útjába, Lívia tényleg sietett. De azért odaköszönt neki:

- Ciao, Lívia.

- Ciao – felelte gépiesen a lány. „Biztosan nem is tudja a nevemet”, gondolta a fiú, és egy kicsit elromlott a kedve.

A „korzón” egyre-másra bukkantak fel az emberek. Egy helyen régi ismerősök szaladtak össze:

- Jó estét, jó estét, Mr. Wamber!

- Á, kit látok? Csak nem Mr. Paredont, az olajkirályt?

- Ez nagy túlzás. Mr. Wamber. Én csak egy kereskedő vagyok, aki történetesen nem kukoricával vagy műszálas trikókkal kereskedik, hanem nyersolajjal.

- És hogy áll ma a Brent hordója az amszterdami tőzsdén? – nevetett Wamber. Alacsony volt, kövér, és ellenszenves. Majd’ minden ujjára jutott egy vastag aranygyűrű. Volt vele egy csinos fiatal nő is. Paredon biztos volt benne, hogy másodosztályú topmodell, akit a tévék még nem tettek nagyon ismertté, hát ezért fanyalodik Wamber pénzére. Mert az sem volt kétséges, hogy a lány, ha a hajón tizenöt napig eleget tesz Wamber minden kívánságának, így aztán igen nagy összeggel a bankszámláján fog távozni a Santa Lucia fedélzetéről. De az még odébb van. Tizennégy éjszaka kemény munkát jelent a lánynak, aki a jelek szerint vagy tudja már, mi vár rá, és beletörődött, vagy még fogalma sincs semmiről.

A kaszinót még nem nyitották ki. A bejáratnál olykor megjelent egy-egy utas, vagy párban jöttek, és miután elolvasták, hogy csak 22.00-kor nyitnak, csalódottan sétáltak tovább. De csak néhány lépést kellett tenniök, hogy megpillantsák a velencei üveggyártó szigetet, ami Murano csecsebecséit tárta az utasok elé. Mögötte volt egy cukrászda, és középen, ahol kissé kiszélesedett a „főutca”, akadt még kettő.

Egy idős amerikai házaspár kocogott lassan, egymásba kapaszkodva:

- Hát ezt is megértük, darling!

- Érdemes volt annyi hosszú évig dolgozni.

- Gondolod, egykor majd a gyerekeink is eljöhetnek egy ilyen útra?

- Még tán az egyiptomi piramisokat is meglátják, ami nekünk nem sikerült.

Jó ötvenes francia nő jött, tele ékszerekkel. Mellette egy huszonéves széparcú fiatalember, kézenfogva ballagtak. Nem siettek. Itt a hajón senki sem sietett, nem volt hová, és miért. A francia nő olyan büszkén lépkedett, hogy már ezzel is felhívta mások figyelmét új szerzeményére. A fiatalember persze profi dzsigoló volt, tudta hát, mi a helyzet, és ez nem zavarta. Elsétáltak az egyik vendéglő előtt, ahol a pincérek akartak vendéget fogni, egyikük odaszólt a fiatalembernek:

- Salut, Georges!

- Salut! – felelte amaz gépiesen. Meggondolatlanul. Mert az asszony rögtön sziszegte:

- Honnan ismernek ezek téged, nem először vagy ezen a hajón? Persze előttem már valaki mással is voltál itt?

- Oui, ma cherie – vallotta be amaz az úgyis letagadhatatlant. A nő villámló szemmel mérte végig. De a kezét nem engedte el. A fiú – talán ha huszonkettő lehetett, de jól tudta mit csinál – rámosolygott a nőre. Ettől a mosolytól az asszony ellágyult:

- No, gyere, te… Lemegyünk a kabinba, még vacsora előtt…

Nem volt kétséges, mit akar ott csinálni. És ebben a dzsigoló is biztos lehetett.

A görög étterem pincérei is fogták a vendéget, ahogyan csak tudták. A Napoletano pincérei legalább öt helyen invitálták befelé az arra járókat. Közben elfutott mellettük egy kocogó, edzőcipőben, rövidnadrágban, trikóban, összetekert törölközővel a nyakában, és stopperórával a kezében. Később még több hasonló „sportember” is felbukkant, mintha csak az első fecskére vártak volna, hogy ők is kilépjenek a nagyközönség elé.

A főutcát felülről befedték. Így amikor Bridisi magasságában egy kis zápor szaladt végig a tengeren, a sétálók észre sem vették. Csak néhány szerelmes- vagy nászutas pár menekült le a legfelső, nyitott fedélzetről, ahová a tömeg elől húzódtak…

Az emléktárgy-boltosok már gőzerővel dolgoztak. Akinek éppen a hajón támadt kedve arra, hogy színes üvegmütyürkéket, plüss dinoszauruszt, ezüstből készült miniatűr vitorlást, Nofretete-arcképet vegyen, az most kedvére dúskálhatott. De árultak mobiltelefont, fürdőruhát, szalmakalapot, vagy éppenséggel képeslapot, amelyen a Santa Lucia szelte a habokat tintakék tengeren. Ezerféle valódi kagyló, kiszárított lepényhal, kalózok kincses térképe, Neptun szigonya minden méretben megvásárolható volt.

Valamivel odébb a hajón utazó gyerekek őrjönghettek. Volt felfújható vár, benne tombolt már néhány kiskorú. Volt mini-golfpálya, hinta és mászófal. Valamivel odébb egy kocsma, amit egy valamikori kikötői intézményről másoltak le. A bejáratnál felirat hirdette ugyan, hogy az eredeti berendezést hozták el, és szerelték fel itt, de ezt senki sem hitte el. Odabent minden nap másféle zenét játszott ugyanaz a zenekar. Hétfőn country-nap volt, kedden rap, és így tovább, a hét minden napjára jutott valami. Vasárnap estére metálzenével kecsegtették a vendégeket.

Innen nyílott a könyvtár ajtaja is. Ez valóban csak egy ajtó volt, ami lépcsőben folytatódott: a könyvtár a zenés kocsma fölött foglalt helyet. Az olvasók – ritka népség – úgy járkálhattak a polcok között válogatva, vagy a kényelmes bőrfotelekbe telepedve, hogy alattuk néha igencsak dübörgött a padló.

A korzó másik részén volt a felnőttek játszóháza. Itt a jelentkezőket ingyen tanították zongorázni, festeni, szobrokat készíteni. Ez is benne volt a menetjegy árában.

- Ciao, Vittorio!

- Nocsak, Valdemar. Hát megint összefutottunk?

- Tudod, megígértem a feleségemnek, hogy a születésnapját a nyílt tengeren ünnepeljük. Még azt is kiszámítottam, hogy ez valahol Kréta mellett fog lezajlani. A hajónk ugyanis aznap ér majd oda.

- Ez mind nagyon szép, de hol van őnagysága?

- Bebeszélte magának, hogy tengeri beteg, és a kabinban maradt.

- Remélem, odafönt laktok?

- Odafönt, persze. Csak nem képzeled, hogy a szülinapjára bezárom egy ablaktalan kuckóba, odalent..? Szerintem akkor nemcsak tengeri beteg, de klausztrofóbiás is lenne egyszerre. Pedig nem az. És a te nejed?

- Akire emlékszel, már nincs meg. Elváltam, mióta nem találkoztunk. A bolt jól megy, van egy kedvesem, igaz, húsz évvel fiatalabb, no de mi az nekem? Bírom az iramot.

- Bírjad is! Remélem, van orvos a hajón? Ha-ha!

A tömeg tovább hömpölygött. Ahogyan telt az idő, egyre többen jöttek fel. Akárcsak a velencei induláskor, úgy most sem maradt senki a kabinjában. Hiszen ez volt az első este a hajón, és mindenki látni akarta az éjszakai életet. A legtöbben beültek a hajó éttermeibe, mások meg inkább szétszóródtak a főfedélzeten, egyre újabb és újabb szórakozásokat keresve. Az egyik, kívülről alig észrevehető keskeny bejárat mögött kiöblösödő terem volt a netszoba. Majdnem minden számítógép foglalt volt, fiatal pár libbent be, és egy készülék elé ültek.

- Küldjünk haza egy e-mailt – mondta a lány –, hogy jól kezdődött a nászutunk, és boldogok vagyunk!

- Jó, és címezzük az anyádnak – felelte a férfi, félreérthetetlen hangsúllyal. A lány ránézett:

- Ha nem leszel jóban az anyámmal, akkor velem sem fogsz kijönni, ezt jegyezd meg!

A főutca legvégén volt egy igen különös helyiség. Aprócska boltnak nézett ki. A bejáratnál hat nyelven állt a felirat:

JÓSDA

MARINA, A KELETI JÓSNŐ MEGMONDJA A JÖVŐT

ÖN NEM KIVÁNCSI?

Ma még kevesen voltak kíváncsiak. Annyira kevesen, hogy senki nem tért be oda, pedig Marina a helyén volt. De tudta, az utazás első estéje az ő számára lényegében elvesztegetett idő. Mégis itt kell lennie, mert hátha, esetleg, talán valaki belép. Ám a tapasztalat megsúgta neki, hogy ez ritkaság. Marina már a tizedik fuvart tette meg a hajóval, vagyis legalább fél éve dolgozott itt, de nem panaszkodhatott. Ha nem az első estén, akkor majd a másodikon, a tizediken vagy akár az utolsón is bejönnek ide azok, akik addig elkerülték a jósdát. Egyszer az életben majdnem mindenki tesz egy próbát.

Egy neonfény messzire láttatta a feliratot: GELATO – ICE CREAM. Az olasz fagylaltozóban még kevesen voltak, ide inkább vacsora után jönnek majd az emberek. A görög étterem már megtelt, a thai konyha kedvelői is ráleltek kedvencükre. A Napoletano zenészei már játszottak, és kilenc óra után szinte minden asztal foglalt volt. A főnök személyesen fogadta a vendégeket, bár érthetően ma estére még senki sem foglalt asztalt. Igaz, a hajó honlapján láthattak nemcsak fényképeket, de egy kisebb mozgófilmet is a hajó éttermeiről, hát tudhatták, hová jönnek. Mégis, a legtöbben csak ott és akkor, a „főutcán” vették észre az olasz éttermet és tértek be, éhesen.

- Egy adag spagetti con vongole!

- Zuppa di pesce, háromszor!

- Két sört kérek, és egy cappuccinót.

- Mentes ásványvizet, de sebesen!

- Polip saját levében, rizottóval.

- Vino rosso de la casa, mezzo!

- Kapom már a rendelésemet?

Lívia egy pillanatig sem állt meg. Néha egy hang, egy gesztus eszébe juttatott valamit a múltból, de tudta, hogy felszolgálás közben nem kalandozhatnak el a gondolatai. Tette a dolgát. Az első hetekben alaposan kikészítette ez a munka. Amikor hajnal felé végre az ágyába eshetett – a kabinját a thai étterem egyik felszolgálójával osztotta meg –, sokszor még másnap délután is aludt. De később fegyelmezetten összeszedte magát, beleszokott az őrült hajtásba, attól kezdve csak délig aludt, és délután már sétált a hajón. Igaz, a járkálást nem vitte túlzásba, éppen eleget talpalt éjjelente. Örült, ha jó volt az idő, és nem fújt erős szél. Az előző életére pedig igyekezett nem is gondolni.

- Két kávét kérünk! Milyen desszertjük van?

- Kisasszony, fizetnénk!

- Sokáig kell még várnunk a feketekagylóra?

- Máris hozom, asszonyom… Azonnal jövök… Itt a desszertek étlapja, kérem.

A zenekar nem vitte túlzásba a hangerőt. Mario emlékezett rá: amikor ide szerződtek a Santa Luciára, a Napoletano tulajdonosa világosan közölte velük: ha a hangerő felülmúl egy bizonyos szintet, az út végén le is út, fel is út. Vagyis ha csak egyetlen egyszer fordul elő, hogy a pincér nem érti a vendég szavát, ha félrehall valamit a személyzet a rendelésből azért, mert a zene hangosabb a kelleténél, akkor a hajó, és benne a „Napoletano” már egy másik zenekarral indul útnak.

Ennek megfelelően zenéltek most is. Az öt férfi nem volt szereptévesztésben, mint sokfelé a világban a zenekarok. Ők nem akartak főszereplők lenni. Semmi érdekük nem volt abban, hogy bömböltessék hangszereiket, méghozzá úgy, hogy az egymás mellett ülő vendégek is csak ordítva értsenek szót… Ők itt csak háttérzenét szolgáltatnak, egy bizonyos hangulatot biztosítanak, de a világért sem szabad „túltengeniök”. És hát nem is tették.

Mario most éppen basszusgitározott. A többiek is több hangszeren játszottak, így többféle zenei felállást tudtak biztosítani, és ez igen változatos volt. „Ahhoz képest, hogy nem ez a szakmám, és nem ezt szeretném egész életemben csinálni, egészen jól megy” – gondolta a férfi, minden este legalább egyszer.

A hajó rezzenéstelenül haladt az éjszakában. A parancsnoki hídon majdnem minden fényt kioltottak. A kormányos matróz egy fémkorlátnak támaszkodott. Nem ülhetett le, hogy el ne aludjon. A nagy és igen széles ablakon át kilátott a tengerre. A szélvédőn kívülről jókora ablaktörlők tapadtak az üveghez, most mozdulatlanul. Az ég kitisztult a kis zápor után. A függőleges kormánykerék előtt az iránytű dobozában belülről megvilágított számok mozdultak el olykor kicsit balra, olykor kicsit jobbra. A matróz előtt egy tenyérnyi képernyőn az éppen aktuális fokok látszottak. Ezt az irányt kellett tartania, mindenképpen.

A kapitány már elment, az elsőtiszt vette át a helyét. Éjfélkor leváltják őt is, a kormányost is. A rádióban egyelőre csönd volt. Néha-néha reccsent bele diszkréten egy-egy idegen hang. Hol olaszul beszéltek a partról, hol angolul vagy németül valamelyik hajóról, vagy horvát nyelven az Adria túlsó partjáról. Az éjszaka nyugodtnak ígérkezett.

A mulatókban a hangulat hamarosan a tetőfokára hágott.

A zene kihallatszott, és a férfiak – ki tudja, hogyan? – megszimatolták, hogy van a hajón egy sztriptizbár is. SMS-ekben és telefonokon keresztül terjedt a hír, meg kacsintásokkal kísért fülbesúgások útján, ha hölgyek is voltak a társaságban. Egyre több férfi jelentett be valami ürügyet, amivel, ha csak fél órára is, de elszakadhatott megunt párjától. Persze, a nők sem voltak különbek. Köztük meg az a hír járta, hogy a „Crazy Horse” nevű mulatóban chippendale-fiúk táncolnak „majdnem teljesen meztelenül”. Így aztán számos középkorú feleség nem bánta férje elillanását. „Majd a kabinban találkozunk szívem, most meg kell beszélnem valamit a barátnőimmel”. Egyik férjnek sem tűnt fel, hogy aznap délután szálltak hajóra, és nejeik honnan szereztek ilyen gyorsan barátnőket? De hát az urak sem éppen a logikus gondolkodásukkal tűntek ki azon az estén.

A kaszinóban már javában pörögtek a rulettgolyók. Az egyforma öltönyös személyzet tagjai mindenütt ott voltak, mindent láttak. A krupiék magas székeikről, az ellenőrök kamerát át figyelték, kik milyen téteket tesznek. Az estleges későbbi vitákat csak így tudták megelőzni. Az egyik teremben amerikai rulettet játszottak, így erre nem volt szükség, hisz minden játékosnak saját mintás és mindenki másétól eltérő színű zsetonjai voltak.

A menők csak vándoroltak asztaltól asztalig, és mindig a legutolsó pillanatban tették tétjeiket valahová. Általában a színre, vagy a páros-páratlanra, olykor a nullásra, hogy a banktól vegyék el a nyereményt. Már-már szinte az unalomig ismerték még a krupiék hanghordozását is, amikor azok az első pillanatban felkérték őket:

- Faite vous jeux, monsieurs! Tegyék meg tétjeiket, uraim!

Persze voltak ott nők is, de jóval kevesebben. És amikor már egy ideje pörgött a szerkezet, de még nem dobták be a golyót az ellenkező irányból, így szóltak:

- Rien ne va plus! Nem megy tovább, nincs több tét!

Mint mindig, most is volt ott pár alak, aki az asztalok között kószálva jegyzetelte, milyen számok jönnek ki, milyen sorrendben. Megint mások az asztalnál ülve, játék közben tették ugyanezt. Akadt olyan is, aki egyszerre két asztalon játszott, a kettő között állva hol az egyikre, hol a másikra tett zsetonokat, és árgus szemmel figyelte mindkettőt.

A black jack-asztaloknál sosem hiányzott a merész próbálkozó. Csinos, formaruhás nők voltak a bank, azaz a ház játékosai, velük szemben gyakorta veszítettek az urak.

A pénztáros a bekerített, rácsos kuckójában ülve merengett. De minden pillanatban készen állt, hogy a frissen érkező vendégeknek zsetonra váltsa a készpénzt. Kívánságuk szerint adott nagyobb címleteket, vagy kisebbeket. Akik a legkisebb címletet kérték, azokról meg volt a véleménye, megvetést érzett irántuk, de az arca rezzenéstelen maradt. És persze minden bejövő bankjegyet betett a kékes fény alá, hogy megnézze: nem hamis-e?

Ugyanolyan rezzenéstelen arccal, udvariasan váltotta vissza a zsetonokat a nyerőktől, bár ilyenkor kicsit fájt a szíve. Pláne, ha valaki többet vitt el, mint amennyit hozott! Hogy közben mit gondolt a vendégről, azt jobb nem tudnunk.

„Csak nem gondolni arra, ami volt!” – mondogatta magának Lívia. Remélte, sikeresen elbújt a családja elől. Nem szeretett rájuk gondolni. Néha szerették őt, vagy azt mutatták. De amikor élesedett a helyzet, rögtön szembefordultak vele. Semmibe vették az akaratát – márpedig tudhatták volna, éppen, mert ugyanabba a családba tartoztak, hogy Lívia nem egykönnyen adja meg magát. Nem fogadja el mások véleményét, főleg nem akkor, ha ezzel az egész életét, a sorsát akarják megváltoztatni. Még hallotta a hangjukat: „De hát tulajdonképpen mit akarsz, Lívia? Mit fogsz csinálni? A családunk nélkül elveszel, semmire sem viszed, sehová sem jutsz el. Meg kell értened, hogy a te jövőd itt van, közöttünk!”

Hát nem és nem! Kis kezét ökölbe szorította, most is.

De máris nyitnia kellett, mert kezébe adták az üres tálcát a morzsaszedővel:

- A tizenegyes asztal most üresedik, gyorsan!

És Lívia éppen csak hogy leszedte az előző vendégek után a tányérokat, miközben a tulajdonos máris vezette oda az új, éhes vendégeket.

…Később kibukkant a Hold. De csak rövid ideig láthatták azok, akik ilyen későn még kimentek valamelyik oldalfedélzetre. A „főutcán” járkálók nem láthatták. Felhők jöttek, egy kicsit ismét szemergett az eső, de addig a látványfedélzet már kiürült. És lassan kihunytak a fények a kabinokban is. A főfedélzet csak hajnali három és négy között csöndesedett el. Először bezárt a jósda, aztán a könyvtár, majd leoltotta fényeit a fagylaltozó, a cukrászdák is. Az edzőtermet már éjjel kettőkor bezárták. A tati úszómedencéhez vezető úton a korlátokra csatolták a záróláncokat a többnyelvű kis táblákkal: „Tilos az átjárás”. Nem sokkal később ugyanez történt a hajóorrban is. Az alsóbb fedélzeteken éjfél után még sétáltak néhányan, aztán nekik is nyomuk veszett. A gépház egyik sarkában az energetikai gépész figyelte az ellenőrző számítógép képernyőjén, hogyan csökken az áramfogyasztás a hajón percről percre. Amikor elérte az egyik határszintet, lekapcsolta a négyes számú áramfejlesztőt. Egy órával később lekapcsolhatta már a hármast is.

A Santa Lucia álomba merült.

De nem mindenki aludt. A parancsnoki hídon a váltást követően új, friss, pihent személyzet vette át a hajó vezényletét. A félhomály jótékonyan hatott a szemekre – innen bentről nagyon élesen látták a tengert. A radar nem jelzett útjukba kerülő járművet, tárgyat. Csak egyszer jelent meg a képernyőkön egy hajó – a tisztek tapasztalatból tudták már, hogy ez a Split-Ancona éjszakai kompjárat, amely sebesen igyekszik célja felé. Tudták, hogy most a Santa Lucia is rajza van a komphajó radarernyőjén. Mindenki teszi a dolgát, éjszaka is mennek a hajók a tengeren, huszonnégy óra alatt így igen messzire juthatnak.

…A „Napoletano” végre bezárt. Hajnali négy volt, elment az utolsó vendég is. A szakácsok, de a zenészek többsége is már alig állt a lábán. Mario hatalmasat ásított. A pincérek otthagyták az asztalokat, csak éppen leszedtek róluk mindent – a többi a takarítószemélyzet dolga. Lívia is végzett, átöltözött gyorsan, és máris kint volt a bejárat előtt. A főnök megvárta, míg mindenki elmegy – számolta is az embereket –, és amikor a tizenötödik is kiment, beleértve önmagát, akkor beállította a riasztót, és zárta a bejáratot. A takarítók pár óra múlva jönnek, de ők ismerik a riasztó kódját.