Melissa Moretti

Hullócsillag

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-975-7

MOBI ISBN 978-963-387-976-4

TARTALOM

Új úton

A „pasik”

Rejtélyek útján

Két nyomozás

Találkozás

Kutatások

Versenyfutás

Ami összeköt, ami elválaszt

Hónapokkal később

Új úton

- Ez az utolsó napod? – kérdezte a férfi.

- Igen, de csak ezen a helyen – felelte Ella mosolyogva. A kérdező nem jelentett neki semmit, és ez fordítva is igaz volt. Mindössze három hónapot volt ezen a helyen, míg elvégezte azt a másik tanfolyamot. Értesítették, hogy hivatalosan átveszik őt. Nem kell itt felmondania, valami távoli kapcsolatrendszer működik a két intézmény között, erre hivatkozva járatták őt a tanfolyamra két és fél hónapon át. Csak délutánonként kellett bemennie, és csak hetente kétszer, olykor háromszor. Aztán megkapta az elvégzését igazoló okiratot. A Gyámügyi Hivatalban számon tartották a sorsát, és lám, két nappal azután, hogy véget ért a tanfolyam, ahol nagyon jól vizsgázott, máris értesítették Ellát, hogy a következő héten már náluk jelentkezzen.

Nem kedvelte ezt az alapítványi rendelőt. A pszichológusokat, mint oly sokfelé, itt is háttérbe szorították. Az orvos kollégák nem győzték hangsúlyozni, hogy ők az igazi gyógyítók, míg azok munkája, akiknek a szakmája a „pszich” szótaggal kezdődik – pszichiáter, pszichológus – nem sokat ér. Persze Ella már az egyetemen megszokta ezt a bánásmódot, és csak elnézően mosolygott, ha ilyen szánalmas véleményeket hallott. A legtöbb orvosnak nem sok fogalma van a lélek, a tudat hatalmáról. Nem tudják, vagy nem akarják tudomásul venni, hogy az emberben elsődleges a tudat, és csak másodlagos a test. Ami a testben történik, annak előjelei a tudatban mutatkoznak meg. A lélek betegségeiből lesznek a test bajai.

De most már ennek sem volt jelentősége. A télvégi, tavaszi tanfolyam éppen jókor jött. Ella úgy érezte, ideje változtatni az életén. Két sikertelen házasság után harmincegy évesen állt a világban, és nem sok mindent gyűjtött össze eddig. Igazából saját lakása sem volt, bérelt egyet, és a kocsiját is részletre vette. Mostanában olykor idegesítette már ez az ideiglenesség, amely szinte észrevétlenül vált állandósággá. Ha költöznie kellene hirtelen, egy autóban elférnének a ruhái, könyvei, egyéb tárgyai. Semmiből sem volt sok.

Néha eszébe jutott egy valamikori barátnője, aki mindig azt mondogatta: „Nemcsak férjhez menni kell tudni jól, hanem ami még fontosabb: jól kell tudni elválni!” És be is bizonyította, hogy ez tényleg így van. Két házasság, két férj után saját villája volt, két autója, nem dolgozott, mégis mindig volt pénze, hiszen a két férfitól elszedett tőke dolgozott, kamatozott neki. „Hát ehhez képest én ügyetlen kezdő vagyok, vagy még annál is rosszabb” – gondolta Ella, bár nem tartotta magát ügyetlennek az életben. Csak a házasságok nem sikerültek.

A férfikolléga elment. Biztosan siet az épület elejére, ahol az orvosi rendelők vannak. Már meséli is a többieknek, hogy „az a kis vörös pszichológusnő, tudjátok, az a dundi, már megy is, hamar kitelt az esztendeje. Nem, nem hallottam, miért kell mennie, annyi mindent beszélnek..!”

A valóságban persze nem beszéltek semmit, a rendelő főnöknője tudta az igazat, de miért is mondaná el bárkinek? Ella hallotta, hogy a folyosón lábak dobognak. Egy pillanatra sem voltak kétségei, hogy páciensek közelednek, dolga lesz. Még az utolsó délutánon, talán utoljára fogad valakit ebben a félhomályos lyukban. Fölállt, és a tükör előtt gépiesen vetett egy pillantást saját magára. „Vörös, dundi”, így beszélnek róla a háta mögött. Hát persze, mindkettő igaz. A haja mindig is vörös volt, most sem festeti, ezt elárulja fehér bőre a sok szeplővel. A dundiság sem légből kapott, hiszen közepes termetéhez képest mindenütt eléggé „pufi”. Ami azért általában tetszik a férfiaknak, erre hát nem panaszkodhat. Ilyen alkat. Akármennyit éhezik vagy fogyókúrázik, ezek a kilók nem mennek le, odanőttek hozzá.

Kopogtak az ajtón és besorjázott a kis család. Az ötéves kisfiú, az anyja, az apja. A múlt héten már jártak itt, másodjára ezt az időpontot kapták. A gyereket sikerült most rábeszélni, hogy a váróban üljön az alacsony gyerekasztalhoz, Ella a magasabb polcról adott neki a rajzlapokat és egy színesceruza-készletet. A váró egy részét üvegfal választotta el a pszichológus szobájától. Ő úgy ült le a szülőkkel, hogy azok lássák, mit csinál a gyerekük. Természetesen így a kisfiú is láthatja a szüleit. Ez megnyugtatja.

- Doktornő, elhoztunk néhány rajzot, ahogyan kérte – mondta az apa.

- Mindegyiket az elmúlt napokban rajzolta Erik – tette hozzá a felesége. Nem voltak túl műveltek, de annyira mégis, hogy tudják: félteni kell a gyereküket. Valami baja lehet a kicsinek, mondták az első alkalommal. Ella beszélgetett a kisfiúval, és mára kért rajzokat is.

Most maga elé terítette mind a hét papírlapot. Nem volt szüksége sok időre, hogy lássa, amit látnia kellett. És amit el is kell mondania a szülőknek.

- Nézzék, önök talán csodálkoztak, amikor arra kértem önöket, hogy hozzák el a kisfiú rajzait. De már akkor mondtam, hogy ezeken át egy kicsit beleláthatunk a lelkébe. A gyerekek rajzai valójában tükrök, amelyek megmutatják, mi zajlik bennük. A legtöbb gyerek lerajzolja azokat az élményeket, amiket nem tudnak kiélni a játékban vagy általában a mozgásban.

Nézte egy darabig a rajzokat, a tekintete egyik lapról a másikra vándorolt.

- Önök azt mondták, hogy a kis Erik mostanában megváltozott, nagyon élénk lett. Ugye, kicsit támadó és türelmetlen? Haragos?

- Pontosan így van, doktornő! – bólogatott az asszony és reménykedve nézett Ellára – Olykor mondunk valamit, és keményen válaszol. Kicsit durván is, mintha nem lenne alapjában véve szelíd gyerek.

- A legtöbb rajzon dominál a narancsvörös és az élénksárga szín – mutatta Ella – Ez bizony a keményfejű, rosszul reagáló, türelmetlen gyerekekre jellemző. Akik ugyanakkor gyorsan tanulnak meg mindent, viszont rosszul alkalmazkodnak. Talán ez lehet a baja. Szerencsére elég sok fény van a rajzokon, vagyis Erik nem fordul magába. Van benne melegség, szeretet.

Nézzük például ezt a képet, ahol Erik egy házat rajzolt, meg köréje valamit, ami kertnek látszik. A gyerekek gyakran rajzolnak házat, azok is, akik nem is kertes házban laknak. Elárulhatom önöknek, hogy ha a gyerek házat rajzol, az szinte minden alkalommal őt magát, az énjét ábrázolja. A gyerek persze nem tud erről. A ház az egója képi megnyilvánulása, sokat elárul a rajzolóról. Ha a háznak van kéménye, és azon füst száll ki, mint itt is, az jó hír önöknek: azt jelenti, Erik lelkében él az az érzelmi melegség, ami bizony sok gyereknél hiányzik. Az ablakok itt nagyok, és többféle színnel rajzolta őket, ami arra utal, hogy a gyereknek van fantáziája. Mert felnőttesen valljuk be: ugyan miért kéne az ablaknak egyszínűnek lennie? Hát nem lenne érdekes vagy szép egy olyan ház, amelynek minden ablaka más színű? Sőt egy olyan ablak, amelynek minden oldala, és alul és felül is más és más színű..? Erik kíváncsi természet, erre is utal az ablakok nagy mérete. Erik rajzán azonban elég kicsire sikerült az ajtó…

- Ez valami rosszat jelent? – kérdezte az anya aggódva. Ella csak egy pillanatig habozott. Ki kell mondani mindent, azt is, ami nem kellemes. Ez a feladata, sőt, a kötelessége.

- Ha az ajtó a házhoz képest nagyon kicsi, azt jelzi, hogy a gyerek, aki, mint mondtam, maga a ház, nehezen megközelíthető. Folytatva a rajz sugallta képet, nehezen lehet bejutni hozzá. Tehát ugyan nyitottságra törekszik a nagy ablakokkal, kíváncsi a világra, próbálja azt elképzelni, de valami okból ő maga még nem elég nyitott arra, hogy akár a legközelebbi személyek, azaz a szülei is közelebb férkőzzenek hozzá. A többi rajzon azonban látok olyan jeleket, amelyek arra utalnak, hogy ez korántsem végleges állapot, sőt. Bár a ház bejárata kicsi, Erik lelke várja, hogy valakik bejöjjenek azon az ajtón, jelképesen szólva.

Hallgatott egy pillanatig. Látta, hogy a szülők szinte megbabonázva nézik a rajzokat. Rámutatott az egyikre:

- Sok mindenre lehet következtetni már abból is, hogy a gyermek a papír melyik részére rajzol, és persze abból, hogy mit. Visszatérve a ház-rajzhoz, nagyon jó jel, hogy Erik mindkét oldalára rajzolt egy-egy fát, felül az égre pedig egy napot. A nap az optimizmus jele. Felhívom a figyelmüket, hogy nem rajzolt kerítést, azaz nem érzi korlátozottnak a lehetőségeit. Egy ötéves gyermek persze nem tudatosan rajzol így. A baloldalra rajzolt fa az édesanyjához, a jobb oldali fa az édesapjához való viszonyát ábrázolja. Mindkettő kiegyensúlyozottnak látszik, a fák épek, egyik sem nagyobb a másiknál.

- Akkor hát mit tanácsol nekünk, doktornő? – kérdezte most az apa. Érezhetően engedett a feszültsége. A feleségével egymásra pillantottak, ez győzte meg Ellát arról, hogy ez egy összetartó pár, itt Eriknek nem eshet baja.

- Csak azt, hogy Erik szeretetre méltó, kiegyensúlyozott kisfiú. A rajzok ezt árulják el. Annak, hogy néha türelmetlen és haragos, vagy annak tűnik, a rajzok alapján nincs testi betegsége, viszont lehet, hogy a türelmetlensége része lesz az alaptermészetének. Ha valami nem elég gyorsan, nem az ő tempójában történik meg, ezért képes egy kicsit haragudni is éppen arra, aki ott van a közelben, és akit, talán tévesen, okol ezért a késedelemért. De azt kell mondanom, és most mind a hét rajzról egyszerre beszélek, hogy nincs baj Erikkel.

Késő délután összeszedte a holmiját. Beugrott még a főnökasszonyhoz, aki cinkosan ráhunyorított:

- Sok szerencsét az új helyén. Ne hagyja magát!

- Nem fogom – ígérte Ella mosolyogva. Ez a mosoly persze lefagyott az arcáról, amikor már kiért a parkolóba. A holmiját, a tartalék fehér köpenyt, pár tárgyat betett a csomagtartóba, lecsapta a fedelét, és amikor fél perccel később kihajtott a rendelőintézet hátsó, csak a személyzetnek fenntartott parkolójából, már igyekezett elfelejteni életének ezt a rövid szakaszát. Epizód volt ez is, mint annyi más, ami eddig történt. A házasságai is csak epizódok voltak, most úgy érezte. Valami azt súgta neki, hogy mostantól megváltozik az élete. Legalábbis erősen remélte. Felbukkan majd egy férfi – éppen ideje lenne már, hiszen lassan másfél éve, hogy szakított egy barátjával. Aztán jött az a sokk, amit minden nő átél a harmincadik születésnapján. Ez egy fenyegető szám, veszélyeket sugall, amelyek aztán előbb vagy utóbb csakugyan be is következnek. Most, a harmincegyedikbe fordulva ugyan Ella, a „dundi kis vörös” ezt nem érezte, sok egyéb dolog terelte el a gondolatait. Elsősorban az izgalom, amit most érzett. Robogott át a nagyvároson, és arra gondolt, amit a tanfolyam végén hallott. Vele együtt az a nyolc másik nő és egy férfi, akik ugyanazt végezték el, amit ő: „Önök mostantól a társadalom szolgálatában állnak. Olyan foglalkozásuk lesz, ami eddig nem létezett ebben az országban, és amennyire tudjuk, sehol Európában, az Unióban sem volt még. Amit önök a közeli jövőben megtapasztalnak, amit nekünk majd visszajelentenek, azok értékes adatok lesznek és segítenek itthon és más országokban is azoknak, akik az önök nyomdokaiba lépnek majd.”

Ez szépen hangzott, de ettől függetlenül azért Ellában ott ült egy nagy adag félelem. A másik kilenc munkatárs eloszlik majd az országban, nagyobb városokban és környékén fognak dolgozni. Ő az egyetlen, aki itt marad ebben a jókora városban. És az sincs kizárva, hogy közöttük ő az egyetlen képzett, diplomás pszichológus – de ezt csak sejtette. Soha nem kérdezte meg a többieket, tulajdonképpen honnan jöttek, mi volt a foglalkozásuk – eddig? Mert mostantól valami egészen mást fognak csinálni. Ella egy kicsit szorongott, önmaga előtt ezt nem tagadhatta. Ugyanakkor izgult is: vajon képes lesz helytállni? Ha végiggondolta ezt az új „szakmáját”, néha azt hitte, gyerekjáték lesz, majd ő megoldja, megteszi, amit kell, és sikert sikerre halmoz. Máskor meg elfogta a kétség: mi van, ha nagyon leég, mert majd menet közben derül ki, hogy ő alkalmatlan erre a posztra?

Szerencsére hét vége következett. Maradt két napja, hogy átállítsa magát. Igyekezett semmire sem gondolni. De persze vasárnap délután, amikor bement a belvárosba sétálni, és valahol meginni egy kávét, úgy érezte, vadidegen emberek vetnek rá kritikus pillantásokat. Persze megszokta már, hogy a férfiak általában vetnek rá egy pillantást, némelyik több pillantást is, azaz jól megnézi. Vonzotta őket egész életében, de valahogy mindig csak azokat, akik könnyű kalandot kerestek. Ilyenekkel bőven el volt látva a húszas éveiben. De azon a bizonyos „gyászos” napon, azaz a harmincadik születésnapján megfogadta, hogy vége a kalandoknak. Mostantól csak olyan férfival áll szóba, akinek „komolyak a szándékai” – ahogyan ezt száz évvel korábban mondták és írták. Nos, „komoly szándékú” úr azóta nem bukkant fel. Mintha a férfiak megérezték volna, hogy ő most már félretette a játékokat, nem akar többé szóba állni azokkal, akik őt is csak játékszernek tekintenék. Néha úgy érezte magát, mint egy tizenéves a játszótéri homokozóban, ahol csupa három- meg négyéves túrja a homokot és szaladgál kis piros műanyag vödrével. Mit lehet ezekkel kezdeni?

Aztán máris hétfő lett. Éjjel jól aludt, kipihenten, frissen ébredt. Szokása szerint hideg vízben mosakodott – csak zuhanyozáshoz használt melegvizet. Különben is most kezdődött a nyár, nyitott ablaknál tornázott és nagyon fiatalnak, erősnek érezte magát, amikor odakanyarodott az új munkahelye elé. A Belváros sem volt innen messze. Volt saját parkolójuk, méghozzá őrzött. A portáról kamerákkal figyelték a bejáratot. Az épület alatt szürke betonalagút várta őt, de előbb el kellett érnie, hogy felnyissák a sorompót. Kinyúlt a kocsiból, benyomta a mikrofon gombját:

- Jó reggelt!

- Jó reggelt – válaszolt egy vidámnak éppen nem nevezhető férfihang – Ebbe a parkolóba csak a munkatársak hajthatnak be.

- Akkor én is, merthogy mától itt dolgozom. A nevem Ella Fondant, én vagyok az új gyámügyi nyomozó.

A sorompó felemelkedett.

- Tudja egyáltalán, hogy mit jelent ez a fogalom?

A kérdést leendő főnöke, Peyrol úr intézte hozzá. Ötvenvalahány éves, magas, szikár, kimért viselkedésű férfi volt. Ella hallotta róla már a tanfolyamon, hogy szakbarbár, akit a világon jószerével csak a családja és a gyámügy érdekel, számára minden más nagyon távoli dolog. Ella persze értette, hogy a kérdés provokatív, hát igyekezett jól megfelelni:

- A „gyámügyi nyomozóra” akkor van szükség, ha homályos esetek merülnek fel. Bizonytalan adoptálás, eltűnések, ismeretlen származás, és így tovább…

- Ez mind igaz, de még több dologban is segítségére lehet a hivatalnak.

Peyrol olyan áhítatos hangsúllyal ejtette ki a hivatal szót, mint ötszáz évvel korábban egyesek az „egyház” vagy a „templom” szót. Ella rögtön felfogta, hogy nincs itt semmi félreértés részéről – Peyrol egész életét a gyámügynek szentelte, és azt tartja a legszebb emberi hivatásnak. Pszichológusként Ella azt is okkal feltételezhette, hogy Peyrol úr mindent alárendel ennek. Valahogy úgy képzeli el, hogy az a jó munkatárs, az az igazi gyámügyes, aki hozzá hasonlóan gondolkodik. A férfi most így folytatta:

- Lehet, hogy eddig maga sem vette elég komolyan ezt a dolgot. Márpedig a gyámügy, ugyebár, azt jelenti: gyámkodni, azaz valakiket segíteni, őrködni az életük, egészségük és más érdekeik fölött. Ez pedig igen nemes munka, mondhatnám: hivatás.

Így beszélgettek még egy ideig, aztán Peyrol kijelentette:

- Most egyelőre Thira Zarrin asszony lesz a közvetlen főnöke. Ám ha valami nagyon fontosat, rendkívülit észlel, vagy ilyesmi jut a tudomására, akkor kérem, forduljon egyenesen hozzám. Szeretem tudni, mi zajlik a hivatalban.

Ezzel Peyrol elbocsátotta őt. Mint régen a királyok, tett az egyik keze két ujjával egy apró, türelmetlen mozdulatot. Ez afféle jelzés volt, hogy „távozhat”… Ella hát távozott. A folyosón még az is megfordult a fejében, vajon az utolsó mondat, az a felszólítás csak nem arra vonatkozott, hogy jelentse, mi történik a hivatalban Peyrol háta mögött? Hogy legyen a főnök besúgója..? Ezt nem akarta elhinni, hát inkább nem is gondolt rá.

Egy emelettel alább kopogott a „THIRA ZARRIN” feliratú ajtón. Tetszett neki, hogy egyik ajtóra sem írták ki a bent ülőnek a hivatalban viselt rangját. Annyira azért nem keltették egy HIVATAL benyomását. Zarrin asszony negyvenes, nevetős arcú nő volt, aki nem szégyellte a szarkalábakat a szeme körül. Látszott, hogy örül az életnek – és ő is kicsit dundi volt, mint Ella. Ez rögtön rokonszenvet ébresztett bennük egymás iránt, egyfajta ki nem mondott szolidaritást. „Mi soha nem fogyókúrázunk, élvezzük az életet, sokat nevetünk és semmit sem veszünk túl komolyan!” – hirdette minden mozdulatuk. Most éppen Ella Thirának, Thira Ellának. Így nem csoda, ha az első tíz másodpercben már szimpatikusak voltak egymásnak:

- Szia, ülj le, szólíts Thirának, a szüleim anno ezzel szúrtak ki velem, a védtelen csecsemővel. Hallottál már valakit így szólítani? Thira! Maga a tömény borzalom – az erős meghatározás ellenére fölnevetett. Aztán komolyra váltott – Mesélj magadról.

A kérdés váratlanul jött, de Ella hamar túltette magát a meglepetésen. Elmondta ide vezető útját, az elvált szülőket, az anyja halálát, hogy az egyetem alatt dolgozott, másképpen nem tudott volna talpon maradni. Pszichológusi diplomája nem akadályozta meg őt abban – adta elő maga is elég vidáman – hogy kétszer is melléfogjon, már ami a házasságokat illeti. Thira arcán látszott, hogy nagyon érdekli a történet. Figyelmesen hallgatta Ellát, aztán azt mondta:

- Sajnos félresikerült házasságról, bár csak egyről, én is tudnék mesélni. De térjünk a lényegre. Nekünk már évek óta kellett volna valaki, aki egyfelől ért a gyámüggyel kapcsolatos jogi dolgokhoz, de nem afféle megrögzött jogász, akinek a fejében csak paragrafusok kavarognak. Kell valaki, lehetőleg nő, mert nekünk nagyobbak az empatikus képességeink, mint a férfiaknak. Végezetül jó lenne, ha az illetőnek lenne pszichológusi tudása, sőt éppen ilyen végzettsége is, mert itt sokszor arra is szükség lenne.

- Hát akkor telitalálat – mosolygott Ella – Itt vagyok én! De ne felejtsd el, hogy kezdő vagyok. Elvégeztem ugyan a tanfolyamot, de azért ne dobjatok rögtön a mély vízbe.

- Két napig biztosan nem – mosolygott Thira – Az idő alatt megtanulod kezelni a nyilvántartásokat. Például: hol és hogyan lehet keresni régen vagy mostanában eltűnt személyeket? Felnőtteket és gyerekeket egyaránt. Aztán: hogyan lehet valakinek megállapítani a személyazonosságát, ha nem szerepel semmilyen nyilvántartásban? Hogyan tartjuk a kapcsolatot rendőrséggel, ügyészséggel, kórházakkal? Melyek a gyámügyi intézmények és az őket segítő intézmények, társadalmi és egyéb egyesületek? Ha ezt mind tudod már, legalábbis elméletileg, akkor majd kapsz neked való feladatokat.

Ezzel ment el a hétfő és a kedd, sőt a szerda délelőtt is. Délután Thira adott Ellának egy papírlapot, rajta egy név, születési dátum és hely, majd kijelentette:

- Ez az illető, mint látod, huszonkilenc éves, de csaknem öt éve nem hallott róla senki. Most egy távoli rokontól, aki vette magának a bátorságot és hirtelen meghalt, örökölt egy tisztes összeget. Keresd meg őt!

Ella ugyan nem sejtette még, mi köze van, vagy lehet ehhez a gyámügynek. De amikor a számítógép elé ült és kezdte keresni az illető nyomait, hamar rájött a miértre. Az a fiatalember értelmi fogyatékosként szorult gyámságra egészen nagykorúságáig, és még utána is rajta volt a könnyebb sérültek névjegyzékén. Dolgozott is, összesen két munkahelyen hét évig, csak utána tűnt el. Felmondott, vagy meghalt..? Ellának egybe kellett vetnie a nyilvántartásokat: balesetek, betegségek, egészségügyi rendszerek, kórházak, elfekvők, börtönök. Volt ezzel éppen elég dolga. De amikor estefelé, a munkaidő vége előtt negyedórával jelentkezett Thiránál az eredménnyel, a főnöknő meg volt elégedve:

- Hát persze, sejthettem volna! A szerencsétlent előbb egy pszichiátriai intézet nyelte el, és mire onnan kikerült, már hajléktalanná lett… De lám, te ráleltél a Szent József Szeretetszolgálatnál. Igaz, két hónappal ezelőtt volt náluk pár hétig, de ez már elég lesz ahhoz, hogy előkerítsék nekünk.

- Mehetnék én is, hogy előszedjem a fiút – kezdte Ella. De Thira eltette a papírokat:

- Innentől kezdve már nem a mi ügyünk, a Hivatal átadja az adatokat, keressék mások. Neked holnap reggel adok egy másféle ügyet. Azt hiszem, itt végre élőben, vagy ahogyan mi mondjuk: „kint a terepen” is megmutathatod, mit tudsz!

Ella lesben állt.

Helyesebben ült a kocsijában, már több mint két órája. Nem volt könnyű dolga, mert meleg volt és az árnyék, ahová leparkolt, a nap mozgását követve lassan lekúszott a járműről. Melege volt, pisilnie kellett volna, de nem mehetett el, hiszen az a kislány bármikor felbukkanhatott.

Negyedórával később meg is pillantotta. Kijött az iskolából, kicsivel korábban, mint a többiek. Mögötte felharsant az a zaj, amely ugyanilyen lehet a világ összes iskolájában, mind az öt kontinensen: véget ért a tanítás, és felszabadult örömkiáltásokkal egyszerre több száz gyerek rohant ki az épületből. Pár percig elviselhetetlen volt a zaj. De a kislány, akire Ella várt, nem is nézett hátra. Elsietett, és befordult az egyik mellékutcába. Szerencsére nem volt egyirányú, hát Ella lassan gurulhatott mögötte. Kellő távolságot tartott, olykor leállt a járda mellé, és kivárta, míg a gyerek megtesz újabb száz métert, akkor tovább gurult, csöndesen.

Vagy húsz percig tartott a lopakodás, amikor meglátta, hogy a kislány bemegy egy házba. Leparkolt a közelben – de a világért sem éppen a ház előtt. Valami azt súgta, hogy ebben a szakmában így kell ezt csinálni. Régebben olvasott krimiket, most egy kicsit rendőrnyomozónak képzelte magát. Persze nem volt az, tudta. Az igazolvány, amit a Gyámügyi Hatóság állított ki számára, nem emlékeztetett a krimifilmekben olykor hanyag mozdulattal felmutatott fényképes igazolványokhoz. Az övé kicsi műanyag lap volt, akkora, mint egy bankkártya, lézerrel belenyomtatott fényképpel. Szerencsére azon a képen egészen felismerhető volt az arca. Ritka a jó fotó, ami az igazolvány gazdájának is tetszik.

Szóval nem a ház előtt parkolt le, hanem kicsit távolabb. Kiszállt az autóból, és gyalog közeledett. Egy nagyobb ház volt ez, nyolc névvel a lakók listáján. Messziről annyit látott, hogy a kislány nem kulccsal ment be, a kaputelefonon három számjegyű kódot ütött be. Ha lenne olyan elektronikus eszköze, amit most csak hozzáérintene a készülékhez, és az rögtön megmutatná a legutolsó beütött kódot…

De nem volt szüksége technikai trükkökre. Miközben tanácstalanul álldogált a névtábla előtt, jött egy asszony, látszott a mozdulataiból, hogy itt lakik. Ella máris leszólította:

- Jó napot! Segítene?

- Ha tudok…

- Az előbb messziről megláttam egy tanítványomat, aki ma nem jött be az órákra. A Baertel-utcai iskolában tanítom őt is. A kislány ide ment be. Nem tudja, melyik lakásban van? Beszélnem kéne vele – és pár szóval leírta a külsejét.

- Biztosan a kis Gréti lesz, a másodikon, a hármas lakásban él az apjával. Hogy is hívják... – ekkor az asszony eszébe jutott, hogy ott van a kaputelefonon a lakók névsora, közelebb hajolt. De addigra már Ella is megnézte, ki lakik a 3-as lakásban.

- Louis Crivit – kutatott az emlékezetében. Valahol az aktákban olvasta ezt a nevet. Crivit, Crivit… Gyanúsan ismerős volt. És amikor eszébe jutott, majdnem meghűlt benne a vér. Miközben a mobilját érintgette – Thirát, a közvetlen főnökét hívta – még odaszólt az asszonynak:

- Mióta tetszik itt látni a kis Grétit?

- Talán három hete.

Az asszony bement a házba, Ella pedig sebesen mondta Thirának, milyen helyzetet talált. A főnökasszony rögtön átlátta, miről lehet szó:

- Az a Crivit a lány apjának a barátja! Egyetlen egyszer hallgatta ki a rendőrség a válással kapcsolatban. Akkor elejtett egy megjegyzést, miszerint nem is a nő férje a kislány apja, hanem ő, Crivit. De aztán nevetni kezdett, és bár a mondat rajta van a hangfelvételen, a jegyzőkönyvbe már nem került bele, mert tréfának hitték.

- Mi van, ha tényleg ez a helyzet? – kérdezte Ella feszülten.

- Egy DNS-vizsgálat segíthet. Várj a helyszínen, intézkedem.

- És ha közben kijön egyik vagy másik, vagy mindketten?

- Ha a gyerek az, kövesd.

Ella visszaült a kocsijába. Nem az árnyékos oldalon parkolt, teljes erővel sütött rá a nap. Leengedte az ablakokat, és várt. Most csak azért imádkozott, nehogy a kislány – akit persze nem Grétinek hívtak, hanem Pollának – elmenjen. Maradjon a lakásban, ahol együtt kapják el őket!

Idegölő húsz perc telt el, akkor végre befutott Thira a saját kocsiján, mögötte pedig egy rendőrautó. A járőr két fiatal egyenruhásból állt, szemlátomást nem nagyon tudták, mi lesz itt a dolguk. Thira már beszélt a parancsnokukkal. Az odasiető Ellára intett:

- A hölgy a munkatársam, idáig követte a kislányt. A lány anyja tett feljelentést a gyámhivatalban, hogy a gyereke mostanában minden nap később megy haza. Volt egy zűrös válás, a volt férj ráadásul börtönben van, több paragrafussal is ütközött. A lakásban, ahová most bemegyünk, bizonyára van egy férfi, Louis Crivit, aki magához édesgette Pollát. Hogy rosszban sántikál, bizonyítja: a házbeliek előtt Grétinek nevezi a kislányt, és azt sugallja, hogy az ő lánya. Kiskorú kényszerítése a vád, egyelőre. Majd odabent meglátjuk, mit találunk.

Thira most egy kisebb bemutatót tartott, nem annyira a rendőröknek, mint inkább Ellának. Az alacsony, kövérkés, széparcú asszony benyomott egy lakáskódot a kaputelefonon, majd a jelentkező – hangja után ítélve idősebb – nővel közölte:

- Futár vagyok, asszonyom, küldeményt hoztam önnek. Lejön érte vagy beenged a házba?

Beengedték. A rendőrök elismerő pillantásokat váltottak, Ella csak nézett és tanult. Az ajtó halk berregéssel kinyílt, máris bent voltak. Csendben igyekeztek fel a második emeletre. A hármas lakás ajtaja elé sorban, halkan érkeztek. Thira megvárta, míg mindenki odaér és elhelyezkedik a falnál. Ella szíve dobogott, az egész jelenet pontosan olyan volt, mint egy krimifilm. Most fogják berúgni az ajtót, és fegyverrel berontanak?

De a rendőrök nem vették elő a fegyverüket, Thira is higgadt volt, és senki sem rúgta be az ajtót. Ella hát mélyet lélegzett. Thira megnyomta az ajtó melletti csengő gombját, hallották bentről a dallamos bim-bam-ot. Egy férfihang szólt:

- Ki az?

- Egy értesítést hoztam Louis Crivit úrnak – felelte az asszony nyugodt, színtelen hangon. Sikerült a csel, Crivit – sovány, ideges arcú, sötét szemű, kissé már kopasz férfi – ajtót nyitott. Megpillantgott aaz ajtóelőtt csoportosuló kisebb „tömeget”, azonnal felfogta a helyzetet. Becsukta volna az ajtót, de az egyik rendőr lába már a résben volt.

- Ne tegyen semmit, amiből később csak még több baja származik – mondta gyorsan Thira. Ella hallgatott. Crivit behátrált a lakásba. A kis „Gréti”, azaz Polla a nappaliban ült és egy asztal fölé hajolt. Ella már ott is volt, belenézett a könyvbe, és a kislány laptopjára. Megkönnyebbülten jelentette:

- A leckéjét csinálja.

- Igen, mert otthon mindig olyan zűrök vannak… – így a kislány. Egy csöppet sem ijedt meg a lakást elözönlő felnőttektől. – A mamámhoz folyton jönnek mindenféle alakok, isznak és zajonganak. Itt csönd van.

- És nyugalom – mondta Crivit – Az a nő… Polla anyja… nem jó anya. Nem is való annak. Polla nálam sokkal jobb helyen van.

- A válóperben a bíróság az anyjának ítélte, önnek pedig eleve semmi köze hozzá.