NEMERE ISTVÁN

A marsi tó titka

Kozmopol-9 regényújság

90/5.

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

PRC / MOBI ISBN 978-615-5404-81-8

1.

– Legendákkal nem foglalkozunk! – ordította Jegorov, a kapitány. Munkatársai már kezdték megszokni, hogy mindén új bejelentésre, sőt, olykor egyszerűen egy-egy újabb gondolatra is szerfölött emelkedett akusztikai hatásokkal válaszol, vagyis: ordít. Jegorovnak ez volt a stílusa. „Ha ezt ugyan stílusnak lehet nevezni – mondta egyszer Mull-Mull, a fekete bőrű rendőr. – Hiszen néha úgy üvölt, ahogyan csak a farkasok, egykor a Földön ...” Itt Mull kissé elbizonytalanodott, ugyanis még sohasem járt a Földön, és bajban lett volna, ha ráparancsolnak, mesélje csak el, hogyan is néznek ki azok az állatok... (A krónikás kénytelen megjegyezni: abban a korban, amikor ez a történet játszódik a marsi kisvárosban – sajnos a Földről odaszármazott emberek már nagyon keveset tudnak a régi földi dolgokról.)

Mull azért is érezte magát rosszul, mert éppen ő hozakodott elő azzal a „legendával”. Jegorov előtte állt, nehezen lélegzett, és a feje egyre pirosabb lett. Yamor és Vanta, a Kozmopol-9-es rendőrkapitányság, két másik alkalmazottja nem titkolt érdeklődéssel várták a fejleményeket. Vanta, a csinos rendőrlány szerint igen érdekesen alakulnának a dolgok, ha Jegorovot most megütné a guta. Lír, a robotrendőr a közelben álldogált, és elektronikus agya azt latolgatta, Jegorov fejének elszíneződése esetén mikor kell tűzriadót vernie... Mert úgy tudta, ilyen piros szín már nyílt tüzet jelent...

De a kapitány erőt vett magán. Először több mély lélegzetet vett, amit mások kaotikus zihálásnak is vélhettek volna. Majd amikor oxigénháztartása rendbe jött, meglepő halkan folytatta.

– Ebben a városban annyi mindent suttognak az emberek, hogy az már szinte botrányos! Nemrégen hallottam, már nem emlékszem, ki mesélte, hogy a város alatt jókora uránmezők vannak, és a káros atomsugárzás miatt kétfejű gyerekek születnek a kórházakban. Ehhez képest talán megnyugtató lehet az a többszörösen ellenőrzött adat, miszerint soha, értik, soha nem született ebben a városban egyetlen kétfejű gyermek sem!...

Ezt senki sem vonja kétségbe – jegyezte meg Yamor nyomozó könnyedén. Nem kedvelte, ha születésekről beszéltek; a kissé alacsony és kövérkés férfi sohasem ismerte az anyját. – Ám a tó nyilván része a valós világnak, úgy is mondhatnám: a mi világunknak.

Micsoda maga? Egy filozófus, rendőregyenruhában? – ívelt fel ismét a kapitány hangja. Á száját már be sem csukta, csodaszép műfogsora megcsillant. Vanta egészen rácsodálkozott a mesterséges rágószervek e legszebbikére. – A tó itt van, mindnyájan láttuk már ezerszer. Nem is ez a baj, hanem az a sok marhaság, amit vele kapcsolatban mesélnek! Még hogy élőlények, nagyok, veszélyesek, amelyek ijesztgetnék az embereket...! Meg repülő nemtudommicsodák, amik kiemelkednek belőle! Meg a repülőgépekről ugráló kisméretű ejtőernyősök!... Kikérem magamnak, hogy a rendőrséget ilyen hülyeségekkel bombázzák! Van nekünk más dolgunk is éppen elég! Ha pedig legközelebb néhány megátalkodott horgász megint holmi láthatatlan bombázókról fog mesélni, lecsukatom őket! Ha addig élek is!

Történetek elmeséléséért lecsukatni embereket, a legrövidebb út egy ügyészségi vizsgálat provokálására – mondta Lír, a robotrendőr. Kör alakú fémfején elől a mikrofonnyílás félelmetesen mozdulatlan volt. A hangját viszont egy remekül artikuláló színésztől örökölte. Ez sokban segítette, hogy az emberek elviseljék Lírt. „Aki” különben néha igen fárasztó tudott lenni kollégái számára is – nem beszélve a rendőrséghez forduló ügyfelekről. Más ügyeletesek hiányában ugyanis néha ő vette a telefonhívásokat.

Jegorov – akit különben a Jegesnek is neveztek, éppen emberi hidegsége-ridegsége miatt – csak legyintett, és elvonult kis kuckójába. Amit jobb pillanataiban egyszerűen csak „parancsnoki szobának” nevezett. Ilyenkor feltehetően egy extra méretű, városnyi űrhajó kapitánynak hitte magát. Pedig nem is ő volt a polgármester.

Most mi lesz? – kérdezte Yamor tanácstalanul. Vanta vállat vont. Mull megdörzsölte homlokát.

– A Kozmopol, a kozmikus rendőrség mindig azzal dicsekszik a sajtóban, hogy remek kapcsolatot tart fenn a lakossággal...

Ez talán csak ránk nem vonatkozik – vetette közbe Yamor, és Jegorov ajtajára nézett. Mull folytatta:

– ...ezért meséltem el, mit beszélnek az emberek a városban. Végtére is, nem élhetünk vákuumban, no nem?

– Ez egy csodaszép kifejezés volt, Mull – dicsérte Vanta. – Információs vákuumra gondoltál, ugye?

– Természetesen – szerénykedett a fekete fiú, és ha fehér lett volna, most biztosan belepirul a lány dicséretébe. Kedvtelve legeltette szemét Vanta arányos testén. A ruhája alól kidomborodó szép combján, félig áttetsző divatos blúza alól majdnem-látható mellén. A hangulatnak Lír vetett véget:

– Az információitokat a jelek szerint inkább elláthatjátok nagyobb méretű belső légnyomással – mondta.

– Tessék? Ez mit jelent?

– Azt, hogy fújjátok fel – „fordította le” műszaki kifejezését a robotrendőr, és hangtalanul elgurult a terem túlsó végébe.

*

A programozó kis szemeit a lányra meresztette. Tudta, nagyon jól, hogy Vanta a Kozmopol, a helyi és egyben földi, marsi és egyáltalán, a kozmikus rendőrség alkalmazottja, de nehezére esett elhinni. A lány igen csinos volt, és ez szerinte valahogy nem illett egy rendőrnőhöz. Ám saját szemével látta Vanta kicsiny mágneslap-igazolványát a holografikus fotóval. Nem lehettek kétségei többé.

– Mondja hát el pontosan – kérte a lány, és kivette kicsiny, az ujjánál alig nagyobb hangfelvevőjét. A kezében tartotta, és szétnézett a szerény lakásban. A programozó nyilván egyedül élt, hisz még fiatal volt. Alig negyven. A százhúsz éves életskálán csakugyan nem számított öregnek. A lakásban nagy volt a rendetlenség, biztosan elromlottak a takarítóautomaták.

– Kérem... Szóval én horgász vagyok – ezen bejelentés után jókora hatásszünetet tartott, mintha legalábbis azt közölte volna, hogy ő a Mars trónörököse. Szerencsére ez a bolygó sohasem ismerkedett meg az arisztokráciával, sem semmilyen uralkodóval. Történelme mindjárt a Földről importált parlamenti demokráciával kezdődött, jegyzi meg itt a krónikás igen elégedetten.

– No és? – türelmetlenkedett Vanta.

– Hát... szóval, sokszor előfordul, hogy éjjelente vagy kora hajnalban kimegyek a tóra. Leülök a parton, előveszem a szupermodern elektroakusztikus és rövidhullámú készüléket, belógatom a vízbe a csalit...

– A... micsodát? – szakította félbe a lány. Mulatságosan ráncolta az orra tövét, ami nagy sikert aratott a szemtanúnál. Amaz gyönyörködve szemlélte, aztán elkomolyodva folytatta:

– A csalit. Amire harap a hal. Tudja, ebből jelenleg itt nálunk legalább tizenhárom félét lehet kapni, úgy mint a...

– El ne sorolja! A lényegre, uram, a lényegre!

– Hát kérem – a férfi kissé megsértődött, de nem annyira, hogy megtagadja a vallomást, ami jogában állt volna. – Szóval tegnapelőtt reggel is odakünn voltam. Hajnali hat óra volt, vagy valamivel később... Azt tudom, hogy a nap még nem kelt fel. Elég hűvös volt, dehát ez velejár... Mármint a horgászással, ugyebár. Nekem különben van elektromos melegítő takaróm, abba burkolóztam...

– A lényeget! – szólt közbe ismét Vanta, kissé már emeltebb hangon.

– Hogyne, kérem. Szóval hat múlott, keleten vöröslött a Nap, csönd volt – a férfi most, talán hogy Vantát dühítse, rendkívül tömör űrtávirati nyelvezetre váltott át – Légmozgás: nulla. Vízmozgás: csaknem nulla. Halak kapása: nulla. Még egy sincs a kis hordozható tartályban. Hirtelen halk zúgás nyugatról. Azt hittem, könnyű szél. De nem. Zúgás oka: ismeretlen. Hangerő: növekszik, tehát közeledik.

Vanta nyelt egyet, így próbálta megfékezni magát. A legszívesebben megint leteremtette volna a szemtanút, de még fékezte magát. Hátha lesz ebből egy jelentés? Bármi, ami azt bizonyítaná, hogy Jegorovnak nem volt igaza... Mert csak azért jött ki erre a bejelentésre is. Nem kedvelte a videotelefonon, távolról tett panaszokat, bejelentéseket. A szemtanúkkal személyesen kell foglalkozni – tanították neki a rendőrtiszti iskolán, nem is olyan régen. Hiszen Vanta mindössze huszonhárom éves volt. Ez az a kor – jegyzi meg gúnyosan a krónikás &ndash;, amit a nők még a 22. századi Marson is nyugodtan bevallanak...

– ...Először nem tudtam, honnan jön a hang. A víz nyugodt volt, szél sem kélt. Aztán felnéztem. A levegőben alighanem egy repülő húzott el nyugatról keletre. Azért alighanem, mert még nagy volt a homály, nem láttam tisztán. De nem állítom, hogy a két esemény összefüggött volna, kérem. A lényeg, hogy hirtelen felcsapott a víz, tőlem legalább ötven méterre.

– Milyen irányban? – csapott le Vanta.~

A szemtanú ekkor különös mozdulatot tett. Elnézett erre, arra, sőt amarra is, forgatta a derekát. Aztán megmagyarázta:

– Így ültem a parton... nem, nem egészen. Inkább így – forgolódott a székén, akár egy galamb a tojás világrahozásának nemes és szerfölött nehéz művelet közben. – Szóval, arccal északnak ültem, esetleg északkeletnek. Majdnem pontosan előttem történt, talán egy kicsit balra tőlem. De nem több, mint 6°-ra! – emelte fel mutatóujját figyelmeztetően. Vanta bólogatott, megértően: természetesen, biztosan nem volt több 6°-nál...

– Felcsapott a víz, elég magasra. Mintha valami belezuhant volna. Odakaptam a fejemet. Még láttam egy kis ejtőernyőst.

– Tessék? – Vanta felkapta a fejét. Jegorov is beszélt már erről, de akkor azt hitte, csak a Jeges szokásos gúnyos túlzásairól lehet szó.

– Ahogy mondom, kedves rendőrnő – erősködött a férfi, egészen belejött a mesélésbe, bár még mindig izgett-mozgott székén, mint az a bizonyos házigalamb. – Ami a magasból beleugrott vagy belezuhant a vízbe, az egy... az egy ejtőernyős volt. .

– Mekkora?

– Hááát... ekkora – a férfi két vízszintesen tartott tenyere között mutatott legalább... harminc centiméteres távolságot. Vanta reménytelenül legyintett. Mire a férfi felfuvalkodott:

– Nem hisz nekem? Ne nézzen hülyének, én is tudom, hogy nincsenek harminc centis ejtőernyősök. És azt sem állítom, hogy valamiféle idegen lények szoktak fejest ugrálni a mi kis tavunkba, hogy valami okból annyira szeretik annak a vizét, hogy csak ott landolnak minduntalan, ahányszor a Marsra látogatnak... – a férfi tanácstalanul nézett maga elé. – Dehát láttam, érti? Láttam ezzel a két szememmel! – és a nagyobb nyomaték kedvéért két mutatóujjával mutatott két szemére. Vanta felsóhajtott:

– Van erre más tanú is?

– Egy öreg hölgy, akinél nincs megszállottabb horgász. Ő majdnem minden nap ott ül. Van, hogy éjszaka is. Marsanna a neve.

– Mást nem tud róla?

– Nem, mert mi, horgászok kevés beszédű emberek vagyunk...

– Nem vettem észre... – mosolygott Vanta finoman. A férfi is jobb kedvre derült:

– Kiegészítem a „vallomásomat”: csak akkor vagyunk bőbeszédűek, ha ilyen csinos kozmopolita hölgyekkel társaloghatunk

– Kozmopolita...? -

– KOZMOPOLita... – nevetett a programozó. Vanta elzárta a hangfelvevőt, és búcsút vett a horgásztól.

Az első útjába eső VT-bódéból felhívta Yamort. Kollégája otthon volt. Meglehetősen zilált állapotban ült le a készülék felvevőkamerája elé. A haja égnek állt, inge szétgombolva... Verejtékes a homloka... Vanta megdöbbent:

– Mi van...? Közelharcot vívsz... valakivel?

– Ne gyanúsíts, Vanta. Te tudod, hogy én... – majdnem kimondta: „Én csak téged imádlak, illetve imádnálak, ha hagynád”, de elharapta. Vanta alighanem így is jól sejtette, mi lett volna a mondat befejezése. Yamor elkeseredetten intett valahová a háta mögé: – Szétment a légkondicionáló, és életemben először a fejembe vettem, hogy megjavítom. Hogy végre egyszer én javítok meg valamit ebben a rohadt lakásban! – öklével saját tenyerébe csapott, ez lehetett nála a nagyfokú harag és elszántság jele.

– Ha majd időt tudsz szakítani, hogy idefigyelj, mondok egy nevet.

– Valami tanú? Tó-ügyben? – Vanta bólintására Yamor elkeseredetten fújtatott: – Ez megint a te ötleted volt. Nyomozunk, annak ellenére, hogy Jegerov megtiltotta. Merthogy ő nem hisz ebben az egészben, mi meg hiszünk. És mi lesz, ha kudarcot vallunk?

– Semmi a világon. Ha kiderül, hogy a tóban tényleg nincs semmi, és a szemtanúknak csak a szeme káprázott, meg hallucináltak, és így tovább... akkor szép csöndben befejezzük a nyomozást.

– Nem túl tisztességes eljárás.

– Ha el akarod mesélni a Jegesnek, hogyan égtünk le, felhatalmazlak rá.

– Azt inkább ne! Úgy ordítana, mint a sakál. Mint egy egész sakálcsorda, sakáltenyészet... Ha ugyan volt valaha ilyesmi. Szóval, hová kell mennem?

*

Tartalom

1.

2.

3.