Nemere István

Cigányok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-899-6

MOBI ISBN 978-963-387-900-9

TARTALOM

ÖNVÉDELMI ELŐSZÓ

A CIGÁNYOK EREDETE

A CIGÁNYOK EURÓPÁBAN

A CIGÁNYOK MAGYARORSZÁGON

PORRAJMOS, A CIGÁNY HOLOKAUSZT

CIGÁNYSORS 1945 UTÁN

A MAI HELYZET

MINDEN CIGÁNY BŰNÖZŐ?

CIGÁNYÉLET – BELÜLRŐL

KIFELÉ A KELEPCÉBŐL?

GONDOLKODÓK ÖTLETEI

VÉGSZÓ

ÖNVÉDELMI ELŐSZÓ

A jelenlegi magyar viszonyok között az egyik legrázósabb – ha nem éppen a legrázósabb – téma a cigányság helyzete, esélyei, jövője. Aki ezzel foglalkozik, sokszor csak egyetlen újságcikk erejéig is, máris tapasztalhatja, hogy darázsfészekbe nyúl. Meg is csípik rendesen mindazok, akik nem értenek vele egyet.

Hát még, ha egy egész könyvet tesz le az asztalra! Akkor több száz oldalon bárhol találhatnak benne „kivetnivalót”. És akik ezzel vagy azzal a mondatával, véleményével, eszmefuttatásával, állításával vagy akár kérdésével nem értenek egyet, azok rögtön elítélik a művet teljes egészében. Egy rosszul megválasztott hivatkozás, egy idézet, egy fejezetcím vagy bármi lehet indok arra, hogy letámadják a művet, és persze vele együtt a szerzőjét is. Ha jót ír a cigányokról, „cigánybérenc” lesz a neve. Ha rosszat, akkor a cigánypártiak pocskondiázzák majd le a sárga földig. Ha ír jót is, meg rosszat is – akkor mindkét oldal ellenségnek tekinti majd.

Tudatosan vállalom ez utóbbit. Bizony leírok majd olyasmit is, amit a mai „politikailag korrekt” világban nem illik, sőt talán nem is szabadna leírni. Viszont lesz a könyvben olyasmi is, ami a cigányok ellenségeit bőszíti fel. Mint már sok, efféle „vérlázító” művemmel (Az út Trianonba, Magyarország története, A zsidóüldözések története, Magyar őstörténet, Interjú Jézus Krisztussal) is megesett, a támadások kereszttüzébe került művek egyes ellenzőket teljesen kivetkőztettek emberi mivoltukból. Főleg az elektronikus sajtóban, blogokban és honlapokon tajtékzottak azok, akik egyszerűen nem értettek velem egyet.

Most sem lesz másképpen. Kemény megfogalmazásokat használok majd, amelyek sértik egyesek önérzetét, hovatartozását, büszkeségét, és úgy hiszik, ezzel a másik félnek adtam a kezébe érveket. Nem ez a cél. Ha csak amatőr, kevéssé profi módon is, de most ebben a témában is sebész leszek, aki mélyen vág, hogy megelőzze a nagyobb bajt.

Persze, fájni fog. Egyiknek is, másiknak is. Én meg ebből fogom tudni, hogy jó úton járok.

A CIGÁNYOK EREDETE

Jelenleg Európában – talán a baszkokat kivéve – nincs még egy nép, amelynek eredete ennyire ködbe veszne. Igaz, itt legalább a kiindulópont ismert: India. Gyakorlatilag minden kutató, író, tudós, aki valaha is belemélyedt ennek a népnek a történetébe, kénytelen volt megállapítani, hogy a cigányok eredetileg Indiában éltek. És eddig még senki sem talált egyetlen olyan szavahihető vagy legalább valószínű adatot, amely ezt az állítást cáfolta volna. Így mi is ebből indulunk ki.

Azaz indulnánk, mert már az első két kérdésünkkel bizonytalan állításokba ütközünk. Az a fogalom, hogy „India”, ebből a szempontból igazából semmit sem jelent, ahogyan az sem jelentene, ha azt mondjuk: „Kína”, vagy „USA” vagy „Oroszország”. Ezek mind hatalmas területek, igen nagy államok, bennük mindig több száz nép élt (igen, az Egyesült Államok mai területén is sok száz bennszülött, azaz indián törzs élt még a fehérek érkezése előtt), és nem másképpen volt a helyzet a többi említett országban is. Változatos tájak, eltérő népek, szokások, nyelvek, fizikai és időjárási viszonyok jellemzik őket. Ezerféle Kína, ezer Oroszország és ezer India van. Ez a múltban sem volt másképpen.

De mielőtt még az indiai eredetet boncolgatnánk egy kicsit részletesebben, nézzük meg, egyáltalán kinek-minek tartják őket a tudományosan ezerszer leszűrt, már elfogadott, „profi meghatározók”, azaz az enciklopédiaszerkesztők? Ha felütjük valamelyik, nemzetközileg is ismert lexikont, akkor ilyen meghatározásokkal találkozunk: „CIGÁNY: Ázsia és Európa országaiban szétszóródva élő, sötétes bőrű, sötét hajú, indiai eredetű néphez tartozó, vele kapcsolatos” fogalom, személy. Már ebben a megfogalmazásban is tapasztalható valamiféle óvatosság, észrevették? Például a bőrszínt „sötétesnek” írják, ezt a jelzőt, ezt a szín-meghatározást az élet más területein nem igazán használjuk. A francia Larousse Dictionaire magyar kiadása, az enciklopédikus szótár persze teljességre törekszik (nagyon helyesen), ezért közöl egy olyan változatot, fogalmat, kifejezést is, amely pejoratív: a cigány melléknév „ravaszul hízelgő, kunyoráló v. hazudozó ember”. Íme, ezt (is) jelenti a magyar nyelvben a „cigány” szó. Van ott még egy állítás, amelyből némi apró áttétellel az derül ki, hogy a cigány nem szokta a munkát…

De maradjunk még a meghatározásuknál. A franciák után lássuk, miképpen szólnak a cigányokról a derék britek. Itt rögtön érezzük is, hogy a political correct elvek mentén, azaz igencsak szőrmentén zajlik a meghatározás. A Cambridge Enciklopédia – 1992-es magyar nyelvű kiadás – így határozza meg, ki a cigány: „Ismeretlen eredetű utazó nép, nagy tömbökben D-Európában, de a világ minden részén megtalálhatók. A nyelvük (roma) után, amely valószínűleg a szanszkritból származik (ezért gondolják, hogy eredetileg az indiai szubkontinensről származnak), s országról országra változik, magukat romáknak nevezik. Sokan beszélik annak az országnak a nyelvét, amelyben élnek, vagy ennek és a roma nyelvnek a keverékét. Annak az országnak, ahol élnek, a vallását is felvették, de megmaradt a maguk keresztelési, esketési, temetési gyakorlata. A cigány szó negatív felhangjai miatt az utazó (traveller) az általánosan előnyben részesített kifejezés Nagy-Britanniában”.

Bizony, ez igaz! Bár a legtöbben ott is a „gypsy” kifejezéssel illetik őket évszázadok óta, sőt, különféle pop-rock együttesek nevében is felbukkan ez a szó – a Cambridge Enciklopédia gondos szerzői még művük egy másik pontján, ahol is a „roma” szót kell megmagyarázniok, nem a „gypsyt” használják az eredeti angol nyelvű kiadásban, hanem a „Romany”-t. (ejtsd: romeni). Itt különben „indoárja származású”-nak nevezi őket.

Bizony, a brit lexikonszócikk-szerzők nem tudják, hogy a cigányok Indiából származnak. Illetve nem akarják tudni, mert ez is túlságosan egyértelmű állásfoglalás lenne, amitől menekülnek. Ha csak egy árnyalatnyi ellenvélemény, egy teória, egy vélekedés jelenik meg valamilyen állítás iránt, akkor már kételkednek, megengedők, kikerülik a problémát (ahogyan az angol nyelv is teszi, emlékezzünk csak az „I’m affraid”, azaz „Attól tartok…” kezdetű mondatokra, amelyek mind annak elkerülését szolgálják, hogy valaki kereken, világosan és határozottan véleményt formáljon, vagy pláne nemet mondjon valamire. Amíg ez csak egy udvariassági formula, viselkedésmód, addig nincs is baj. De lám, itt még azt sem merik állítani határozottan, hogy a cigányok Indiából származnak, és az egész meghatározás tele van sugalmazásokkal, fél-állításokkal, „valószínűségekkel”, stb. Aki innen szeretné megtudni a válaszokat a kérdéseire a cigányokkal kapcsolatban, nem sokra jutna.

A hivatalos meghatározásokban találunk még ilyen kitételeket: „Erősen összetartó csoportokban éltek, hagyományos kultúrájukat nagyban befolyásolta a környezet”. Igazából ez a két állítás kizárja egymást, de ezt most hagyjuk.

Minden lexikonban óvakodnak megadni a cigányok létszámát. Nyilván azért, mert nem ismerik az adatot. Ahol mégis közölnek valamit – most a változatosság kedvéért egy szláv országban, 1973-ban nyomott lexikonból (Encyklopedia Powszechna, Varsó) idézek –, az indiai eredet mellett azt állítják, hogy a cigányok létszáma az egész világon 1 millió körül jár, és a nép még mindig vándorol (1973-ban..?). No és persze, hogy időszámításunk után körülbelül 1000-ben indultak el Indiából nyugat felé… Hát ez sem sok. Persze nem várható el, hogy ennél részletesebben foglalkozzanak egy olyan népcsoporttal, amely Lengyelországban soha nem haladta meg a 15 ezer főt, és az ott élő közel 40 millió ember számára mindössze nosztalgikus folklórt jelentett régen és jelent ma is, nem pedig komoly társadalmi problémát. Ugyanez áll Nagy-Britanniára, vagy az Egyesült Államokra, Ausztráliára, az arab országokra, Kínára, és így tovább. Egyes forrásaim szerint mindössze egyetlen olyan ország található a világon, ahol cigányok egyáltalán nem élnek, és ez Japán. (Persze nehéz elképzelni, hogy akár csak pár család is élne egyes kicsi, és nagyon elmaradott fekete-afrikai országban is?)

A cigányok sehol nem élnek olyan tömegben, mint a Balkánon és Magyarországon, Szlovákiában, tehát a gondok itt sűrűsödnek össze igazán. A Larousse szerint a magyar lakosság 3-4 százaléka cigány, ami a valósághoz képest igen alacsony számnak tűnik.

Magát a „cigány” szót szláv-görög eredetűnek tartják a legtöbben. Pedig hát az angol „gypsy” eredetileg „Egypt”, „egypsy”-ből lett, azaz „egyiptomi”-t jelent(ett). Hogy miért kapva kaptak ezen az eredet-elnevezésen maguk a cigányok, még lesz szó.

Az indiai eredetet legfeljebb nem hozzák szóba azok a források, amelyek szerzői ebben nem egészen biztosak. De hát ez bizonyítottnak látszik. A legerősebb két érv a cigányok külseje, a másik a nyelve.

Nem vétünk talán semmiféle „politikai korrektség” elve – szabálya? törvénye? – ellen, ha azt mondjuk, hogy a cigányok bőre sötétebb, mint az átlag európaiaké, beleértve a dél-európaiakat is. Az egyéb testi jegyek is nem-európai származásra utalnak. Nem is szólva az életmódjukról, amelyben mindmáig fellelhetők a bámulatosan hosszú időn át – most már minimum 1000 éve – megmaradt szokások, viselkedésmódok.

Mind mondtam, a másik dolog, ami az indiai eredetről árulkodik, az a nyelvük. Mára a kutatók bebizonyították, hogy az összes jelenleg élő, hallható, azaz használt cigány nyelvjárás, dialektus kivétel nélkül indiai eredetű. Még azt is megállapították, hogy India melyik részében beszélték ezt a nyelvet valaha. Ezek a nyelvek a mai Észak-Indiában és Pakisztánban beszélt nyelvekhez állnak a legközelebb. A lovári nyelv, amit mi itt Magyarországon a legtöbbször hallunk, a szanszkrittal rokon, annak számos szerkezeti eleme fellelhető benne.

Amikor Európában „beindult” az összehasonlító nyelvészet, már szinte „gyerekjáték” volt megállapítani, hogy a cigány dialektusok mind Indiából származnak. Nem volt olyan ok – és máig sem merült fel –, a mi miatt az e nyelveket beszélő személyeket elválaszthatták volna a nyelvüktől. Vagyis ahonnan jött a nyelv, onnan jöttek az azt beszélők is. Bár tudunk akár egészen közeli példákat is arra, hogy egy nép „elveszíti” a nyelvét és helyette egy másikat tanul meg, amivel akár át is kerül egy egészen más nyelvcsaládba. A bolgárok például török eredetűek, akik egy szláv nyelvre tértek át, de ettől ők még törökök maradtak… A cigányok esetében fel sem merült, hogy valami más, nem-indiai nép lennének, amely valamilyen okból megtanult egy, a szanszkritban gyökerező nyelvet, és azzal nekivágott a világnak.

Ez a sajátjuk volt, ki tudja, milyen régen már. Ha belegondolunk, hogy minden ember rokonságban van egymással, és a jelenleg élő, csaknem hétmilliárd embertársunkkal együtt a mostani politikai nézeteinktől függetlenül Kelet-Afrikából származunk, és távoli vérrokonunk minden cigány, minden eszkimó, minden zsidó, minden argentin, minden indonéz, minden pápua és indián és afrikai és szingaléz – akkor abba is bele kell nyugodnunk, hogy úgy nekünk, mint nekik réges-régen volt nyelvük, volt kultúrájuk, történetük.

De azt se feledjük el, hogy egy nép emlékezetét nem csak a nyelv őrzi, hanem a tárgyak és az írásbeliség is. Nos, akik vándorlásra kényszerültek, azok sokszor elvesztették tárgyaikat és az anyagi kultúra egyéb hordozóit. Mivel nem volt írásbeliségük, hát a veszteségek csak nőttek, halmozódtak. Képzeljük el, mit tudnánk mi a magyarságunkról, történetünkről, a régi eseményekről, ha legalább ezer éve nem tudnánk írni, és eleink nem jegyeztek volna fel annyi mindent? Csak szájról szájra regélnénk egykorvolt királyainkról, a tatárjárásról, Mohácsról, és a többi fontos eseményről. De nem lenne semmi biztos, amibe kapaszkodhatnánk, ami megőrizné az emlékeinket viszonylag pontosan, hűen az egykorvolt tényekhez!

Hát valahogy így jártak a cigányok is. Őseiknek nyilván eszük ágába sem jutott volna, hogy felkerekedjenek és nekivágjanak a világnak, amikor jól elvoltak, mint száz másik nép a mai India északi, nyugati felében. De ahogyan az lenni szokott, valami történt, és minden megváltozott.

Ahogyan oly sokfelé ezen a bolygón, náluk is háború tört ki. Sejthetően voltak ilyenek már előtte, és utána is. De ez egy kicsit más volt. Az Indus folyó vidékeit addig sohasem látott idegenek támadták meg. Mohamedánok voltak, akiktől az ott élőknek félteniök kellett nemcsak az életüket és javaikat, de a vallásukat is. Mert hiszen tudjuk – azóta is – hogy az iszlám, különösen akkori szakaszában, a „hódító vallások” közé sorolta magát. Igen nagy ambíciókkal jelentek meg az – ott és akkor: vadonatúj – hit képviselői, készen arra, hogy ha kell, tűzzel-vassal meghódítsák, majd a maguk hitére térítsék az Indus völgyében élő népeket. Tudjuk korabeli indiai forrásokból, hogy az iszlám hívei nagyon durva módon avatkoztak bele a meghódított területek életébe, hogy azt a saját képükre formálják át. A nők például addig a védikus kultúra szabályai szerint egyenrangúak voltak a férfiakkal, részt vehettek az élet minden területén – egyenjogúan – mindabban, amit a férfiak tettek (kivéve talán a háborúskodást). Ekkor jöttek az iszlám hívei, lerombolták az őslakosság szentélyeit, templomait, a nőket tömegesen megerőszakolták és arra kényszerítették, hogy négy fal között éljenek. A világ, amit az iszlám hozott magával, társadalmi jellegénél fogva a férfiak világa volt, és csak az! Mint a legtöbb iszlám országban ma is, a nőket nem vették emberszámba. Ugyanakkor a férfiak között is erőszakos térítés vette kezdetét, amely sok véres tragédiát okozott.

Azok a népek, amelyek gyöngébbeknek bizonyultak a hódítókkal szemben, vagy megadták magukat, vagy elmenekültek. Képzeljük csak el, milyen lelkiállapotban élhettek azok az emberek, ha nemcsak egyes családok vagy kisebb nemzetségek, de egész törzsek, sok ezer vagy tízezer ember döntött úgy: otthagyja a világnak azt az egyetlen pontját, amit addig ismert, ahol élt, ahol biztonságban érezte magát, vagy mondjuk így: amit a hazájának tartott – és elindult nyugat felé.

Nekünk, magyaroknak ezt különösen jól és mélyen kéne megértenünk, mert hiszen a mi őseink is éppen így jártak. A legújabb tudományos kutatások alapján tudjuk, hogy a keleti törzsek népvándorlására a nagy ázsiai sztyeppei legelők pusztulása adott okot. A talajvíz lejjebb húzódott a földben, a legelőkön a fű elsorvadt, de nyugaton még volt fű. Tehát a keleten élő és most bajba került népek, törzsek, amelyek legeltetéses állattenyésztésből éltek, kénytelenek voltak nyugatra húzódni, maguk előtt „tolva” az ott élőket. Végső soron ez hozta létre az ázsiai-európai népvándorlást, amelynek befejező szakaszában érkeztek végül is a magyarok a Kárpát-medencébe – minden más terület „foglalt” volt már. Igaz, itt is éltek avarok és szlávok, és talán mások is, de a keletről erősen nyomuló népek elől a magyarok kénytelenek voltak ide menekülni. A mi megérkezésünkkel aztán „megtelt a csónak”, többen már aligha jöhettek (ugyan mi még helyet szorítottunk a kunoknak, jászoknak).

Amiről most beszélünk, a cigányok vándorlása, annyiban más eset volt, hogy azt nem a legelők pusztulása, hanem katonai-politikai-vallási okok motiválták. Még az i. u. 700-as és 800-as években foglalták el a mohamedánok azt a vidéket. Ezek szerint a cigányok ősei – nem tudjuk, hogy nevezték azt a népet, vagy népeket – elég sokáig kitartottak. De minden bizonnyal eljött az az idő, amikor már nem lehetett tovább tűrni. A mai Afganisztán területéről is különféle támadások érték azt a vidéket: mindenféle rabló törzsek bukkantak fel. Egyszóval ez már kicsit sok lehetett az ott élők számára, akik a dravidák, és a valamikor északról bejövő indo-árják keveréke voltak. Az indo-árják valamikor a mi időszámításunk előtti második évezredben hatoltak be, egy kicsit délre szorítva a dravidákat. Az indo-árják magasabb testalkatúak, világosabb bőrszínűek voltak, a dravidák viszont éppen ellenkezőleg, sötétebb bőrűek és alacsonyabbak. Javában folyt a keveredés, amikor aztán a már említett mohamedánok felbukkantak, és kezdtek hódítani. Körülbelül Krisztus után 1000 körül aztán egyes népcsoportok fogták a vándorbotot és elindultak – hogy aztán legalább ezer évig tartson a vándorlásuk! (Mai szemmel nézve: micsoda hatalmas, epikus történetet lehetne írni erről! Csodálom, hogy – amennyire tudom – ezt még senki nem énekelte meg nagyéposzban, vagy prózában. Bárki megtehette volna és megtehetné ma is, nem kell ahhoz okvetlenül cigánynak lennie.)

Sejthetően az elköltözés, az elvándorlás idején is sok veszteséget szenvedtek a menekülők. De már nem volt visszaút, menni kellett. Csak nyugaton látszott egy „rés”, arrafelé sejtették a menekülési útvonalat. Mint már írtam, igen nagy lelkierőre lehetett szüksége azoknak az embereknek, amikor otthagytak mindent, és nekivágtak a teljesen ismeretlennek. Talán azt remélték, hogy találnak valahol üres területet, ahol letelepedhetnek? Minden bizonnyal hittek benne. Nem képzelhető el, hogy azzal a tudattal, sőt szándékkal keltek útra, hogy ők most majd sok száz éven át folyamatosan úton lesznek…

Tegyük hozzá azt is, ami ilyenkor magától értetődik: a cigányok ősei nem lehettek éppenséggel nagy harcosok. Inkább egy viszonylag békés nép volt, amelyben nem volt és nem is lehetett nagy hagyománya a vitézségnek. Voltak és vannak ilyen népek ma is. Ők csak végszükség esetén ragadnak fegyvert, nem keresik a bajt, a háborúkat, ha tehetik, inkább kerülik.

Minden bizonnyal ilyenek voltak hát az ősök – inkább elmentek, mert élni akartak. És most írhatnám, mint a mesében, hogy „mentek, mendegéltek…” – de az a menetelés sem lehetett olyan békés. Hiszen a másutt élő, letelepedett népek sohasem szívelhették az örök vándorokat. A nomádok és a letelepültek között már akkor is sok ezer éves, kemény ellentét feszült. Aki letelepedett, az földet művelt. Mivel földet művelt, ott lakott a földje mellett, hisz vetéstől aratásig sok dolga volt vele, és őriznie is kellett, majd betakarítani a termést, ismét művelni a földet, stb. Ott voltak az állatai is a legelőkön, és ott volt a ház, amelyben a családjával élt. Falvak nőttek ki a termőföldek és legelők mellett.

Ezzel szemben a nomádokat semmi sem kötötte helyhez. Jöttek, láttak, loptak és raboltak – nekik nem volt termésük, nem volt mit enniök. Ha volt mivel fizetniök, talán fizettek az élelemért, talán nem. De már a sima átvonulásuk a földeken is tömérdek kárt okozhatott. Ráadásul nemegyszer embereket, gyerekeket rabolhattak el, fertőző betegségeket, járványokat hurcoltak be…

A folyton úton lévő nomádnak sok mindenre fel kell készülnie: harcokra is – nem ijedhetett meg a saját árnyékától. Ha pedig csapatban, vagy pláne egész tömegben vannak, szinte mindenfelé, amerre elvonulnak, már előre borítékolhatóak a konfliktusok.

Nem lehetett hát egyszerű dolga a cigányok őseinek, amikor szép lassan nyugat felé vonultak. Ők ugyan nem voltak harciasak, nem támadtak rá a már letelepült népekre, azok viszont, gondolom, nemegyszer szembe fordultak velük. Nem mentek hát a dolgok simán és vértelenül. Indiától Európa közepéig minden kilométeren ott maradhatott valaki közülük – holtan. És ott is maradt.

És ne higgye senki, hogy ez a fajta folytonos fenyegetettség kimunkált bennük valamilyen szilárdabb összetartozást. Mai „ciganológusok” komolyan állítják, hogy mára komoly ellentétek feszülnek az egyes cigány (nyelvi, és nem csak nyelvi) csoportok között. Például a romák és a beások – itt nálunk, magyar viszonylatban – kölcsönösen megvetik és lenézik egymást (1).

A nagy vándorlás alatt is ez lehetett a helyzet, tehát semmi sem könnyítette meg a menekülők dolgát. És ne felejtsük el, ez a vándorlás nem októbertől márciusig, vagy egyik évtől a következő év végéig tartott – itt több száz évről van szó! Ennyi idő alatt nagyon sok minden történik egy vándorló társasággal. Például – a leginkább kézenfekvő –, hogy eleve már a menetelés kezdetén szétválnak a csoportok, mert együtt túl sokan lennének. Ennyi ember egyazon útvonalon nem is talál magának élelmet. Ráadásul a tömeges vonulás hadat sejtet, támadást, ellenséget – ami ismét csak fölöslegesen bonyolítaná az életet, és ellentéteket generálna mindenfelé, ahol csak elvonulnak. Lehet persze, hogy az egyes nemzetségek vagy csoportok közti régi vagy újkeletű ellentétek is fokozták az ellenérzéseket.

Vagyis esetleg csak pár száz fős, vagy még ennél is kisebb csoportokban vándoroltak, közben évekre le-letelepedtek itt vagy ott, ahol a korábban ott élők ezt megengedték, vagy legalább nem ellenezték. A cigányok – ezt el kell ismerni – nem ingyenélők voltak, és nem is akartak annak látszani. Ennek bizonyítéka, hogy útközben számos szakmát kitanultak, és alkalmazták éppen azt közülük, amire az ott élő bennszülötteknek szükségük lehetett. Remek érzékkel választották ki mindig azt, amire volt igény, és amit ők is képesek voltak sokszor mesteri szinten művelni.

Sajnos örök (?) emberi igény volt a fegyver – tehát a cigányok fegyverkovácsok, általában is kovácsok lettek. Bármerre is jártak, szép és hasznos fegyverekre mindenütt szükség volt. Ma azt mondanánk: ha volt kereslet, a cigány kovácsmesterek villámgyorsan megteremtették a kínálatot is. Az asszonyok szőttek, fontak, ruhákat, anyagokat állítottak elő.

Az emberek nem csak harcoltak, hanem ettek is. Kézenfekvő volt tehát, hogy az evéssel, a főzéssel-sütéssel összefüggő használati tárgyakat is készítettek. A bográcsok, üstök előállítása és javítása a legrégebbi időktől kedvükre lehetett – nincs kizárva, hogy már „Rádzsasztánban”, azaz még Indiában is foglalkoztak ezzel, többek között. Akkoriban a kovácsolás mellett a fának is mesterei lehettek, gondolok itt a sok száz éven át megtartott teknőfaragó mesterségükre is.

Azoknak, akik csodálják a zsidók kétezer éves fennmaradását minden – sokszor számunkra ma már elképzelhetetlen – üldöztetés ellenére, azoknak most adok egy újabb témát a csodálatra: a cigányok vándorlását. Üldözték őket sokan és sokféle okból, mint majd európai történetükben látni fogják. De míg a zsidókat egyben tartotta a vallásuk és írásbeliségük, mindig voltak szellemi vezetőik (rabbik), akik tartották bennük a lelket – a cigányoknál nem így volt, és lám, mégis fennmaradtak! Az identitás nem veszett el.

Igaz, ezek az emberek a nagyon hosszú vándorlásaik során szinte azt is elfelejtették, honnan indultak el. A kiindulási pont az évszázadok múlásával egyre kevésbé volt fontos. Különös, de hát tudjuk: megjelölt cél sem volt! Csak mentek, mentek, eleinte nyilván azzal a gondolattal, hogy minél messzebb kerüljenek a velük rosszul bánó mohamedánoktól. Később meg azért, mert sehol sem tűrték meg őket huzamosabb ideig, amiben persze ők is legalább olyan hibásak lehettek, mint a már ott élők. Igazából sehol sem volt számukra hely, tehát menni kellett, mindig tovább és tovább.

Számukra tehát nem létezett az „ígéret földje”, sem földrajzi értelemben, mint elérendő célpont, sem pedig valamilyen ködös jóslás, amely szerint, ha egyszer bekövetkezik ez vagy az, akkor megtalálják a helyüket ezen a világon… Senki nem ígért nekik semmit, még saját hiedelmeik, fantáziájuk sem. A hely, ahonnan elindultak, lassan elfoszlott az emlékezetükben, ahová mentek, az pedig még ködösebb volt. Mondjuk ki kereken: a cigányok nem térképpel a kezükben vándoroltak, fogalmuk sem volt arról, hogy éppen hol vannak, arról még kevésbé, hogy ha itt is szedni kell a sátorfát, akkor merre tovább?

Mindenütt sebesen beletanultak a viszonyokba, megtanulták a nyelvet akkor is, ha csak pár évig maradtak ott – hiszen sohasem tudhatták előre, meddig tart majd az ottlét. Kipuhatolták az ott élők szokásait, rájöttek, melyek a keresett árucikkek, amiket ők meg tudnak szerezni, vagy előállíthatnak saját kezűleg. A viselkedésük is gyorsan idomult az ott élők szokásaihoz, igyekeztek belesimulni a társadalomba. De sohasem teljesen, mert soha nem akartak éppen olyanok lenni, mint bármelyik nép, amelynek a területén éppen tartózkodtak (ez különben – látjuk – így van máig, nálunk is).

Ha ezt valaki a szenükre veti, nézzen magába és gondolja végig: ha az ősmagyarok is feladták volna identitásukat, és azonosultak volna már az első néppel, amelyikkel félig kényszerből kénytelenek voltak együtt élni – mondjuk a kazárokkal? – akkor mi ma kazárok lennénk, és el sem jutottunk volna a Kárpátok közé… Ha a cigányok Perzsiában perzsákká lettek volna, ma azt sem tudnánk, hogy léteztek valaha.

Ne feledkezzünk meg még egy „apróságról”: a romák nyilván nem vitték magukkal a szokásos életmódjukat, illetve annak csak a „hordozható elemeit”. Az egymás közti viszonyt, például. De hát ők letelepült emberek voltak indiai hazájukban, most viszont hosszú vándorlásokra kényszerültek, amelyek között voltak rövidebb-hosszabb letelepülési időszakok, de igazából a további életükre a vándorlás nyomta rá a bélyegét. Több neves kutató véli úgy, hogy a romák ma is ismert életmódját az üldöztetések és a vándorlás együttesen alakította ki. Az, hogy nem fűznek túlzott jelentőséget a lakóhelyhez, ahol élnek – elhanyagolják, például –, tipikus jele annak, hogy valaha sokat voltak úton. Mintha még ma is bennük élne egyfajta „ideiglenesség”. Mintha valahol a génjeikben bujkálna a tudat, vagy várakozás: egy nap ismét fel kell, fel lehet kerekedni, és irány a nagyvilág – újra!

Minden bizonnyal tény, hogy akik ezer éven át vándoroltak, azokra ez az élet erősen hat. Tudjuk a zsidók példájából – a párhuzam önkénytelenül adódik éppen a hasonló sors miatt –, hogy az örök vándorlásra kényszerített népek egyedeiben sokszor egészen különös és különleges tulajdonságok, képességek fejlődnek ki. Úgy a zsidók, mint a cigányok remek alkalmazkodóképességről tettek tanúbizonyságot. Mindkét nép erős affinitást érez az idegen nyelvekhez, vagyis belekerülve egy idegen nyelvi közegbe, hamarosan megértetik magukat és megértik az ottani többségi társadalom nyelvét is. Mindkettő tud alkalmazkodni a szakmák, elfoglaltságok, a pénzkereset, a megélhetés terén. Valamilyen szinten hasonló volt a sorsuk is: mindkettőt arra kárhoztatták, hogy csak bizonyos helyeken lakhasson, csak bizonyos szakmákban jeleskedhessen, és így tovább.

Vándorlás közben a „kompánia” vagy „kumpánia”, azaz egy általában eléggé nagy létszámú csoport tartott együtt. Nem vonulhattak csak lóháton, ezt sokan fenyegetésnek vették volna, vagy eleve rablóknak nézik őket. Ezért az asszonyok, gyerekek, öregek, betegek kocsikon ültek. Egy kocsikaraván rögtön kevésbé harcias látványt sugallt, békés közeledőket jelzett.

Sajnos a dolog azért nem volt ilyen egyszerű. Mint minden népben, itt is voltak szakadárok, akik valami okból elhagyták a „kompániát” és saját szakállukra rabolni, gyilkolni kezdtek. Ezeket a bűnözőket persze aztán általánosították, a vándorló cigányokhoz számították, és sokszor a mit sem sejtő „kompániák” itták meg a levét annak, hogy valahol más cigányok miket műveltek az ő érkezésük előtt, alatt, vagy után. Bár erről sem maradtak fenn források, sejthetjük, hogy akik a társaik miatt rosszul jártak, azok nevét nem foglalták imáikba.

Az üldöztetések, a „kiszúrások”, a kellemetlenkedések persze egy idő után megedzették a csapatokat. Ha a létszámuk túl nagyra nőtt, akkor egyszerűen „osztódással szaporodtak”, azaz kettéváltak, és más-más útvonalon mentek tovább. Állítólag annakidején, a kezdet kezdetén Indiából három másik irányba is indultak az észak felől érkező betolakodók elől, de hogy mi lett a délre és keletre igyekvőkkel, nem tudjuk. Minden bizonnyal beleolvadtak más népekbe, és mára hírük-hamvuk sem maradt.

Viszont valamivel többet tudunk azokról, akik Nyugatra indultak el.

Az útvonalat is inkább sejthetjük. Tévednek, akik feltételezik, hogy a cigányok szépen, pontosan meg- és feljegyezték az ezer éves vándorlás útvonalát, sőt annak egyes állomásait is! Nem így történt, ezért ma aligha találni olyan cigányt, aki akár csak a hatszáz évvel ezelőtti helyüket meg tudná mutatni a térképen. Az is rontott a helyzeten, hogy kompániákra oszlottak szét, az egy nyelvet beszélők tartottak együtt, természetesen. A cigányok közös emlékezete ily módon lényegében csak az egymással való kapcsolatra szorítkozik. Ami egyéni szintre lebontva a közös nyelvet jelenti, talán valahol a gének mélyén a közös ősök közös, valahai sorsát – de hát ez kevés, nagyon kevés. Nem emlékeznek a cigányság életének fordulópontjaira, történelmi eseményekre. A közös emlékezet ma is inkább az azonos nyelvre, a szokások és hagyományok őrzésére szorítkozik, ez adja alapját, de ez és csak ez tölti ki a tartalmát is.