Melissa Moretti

Hastáncosnő

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-908-5

MOBI ISBN 978-963-387-909-2

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

A szerző köszönetet mond Németh Krisztina művésznőnek a hastánccal kapcsolatos, értékes tanácsaiért.

1.

Amira táncol.

Nem érzi talpa alatt a földet, pedig mezítláb járja. De hiszen nincs is föld! Sem padló, sem kövezet, semmi. A lelke már repül, és maga után emeli a testét is. Nem gondol semmire. Gondolkodni – mi az?

Már távolodik tőle a világ, és ezt szereti ilyenkor. A zene valahol mintha egy vastag függöny mögött szólna. Talán nem is kéne hallania, hiszen a vérében van, belülről szól. Néha úgy érzi, nem a zene adja a ritmust, hanem fordítva, az ő mozgása irányítja a zenét. Ketten vannak ők, a zene és a táncosnő, barátok. Összeforrtak.

Amira lelke magasba száll. Ez már a felhők világa? A szeme ugyan nyitva van, a közönségnek nem tetszene, ha behunyt szemmel forogna itt. Nem szédül, uralja a testét. A szeme rácsillan a közönségre. De az emberek tömege, a nézők sokasága összefolyó massza voltak már az elején is, amikor még látta őket. Most már messze van tőlük. Egyesült a zenével, a lelke meg a testével. Ez a tánc.

Szabadon repülne, de most még nem akar. Egy kicsit visszafogja magát, csak annyira, hogy érezzék: itt van. Még itt van. Később majd a nézőket is elragadja a látvány, a zene, a mozgás. Ezt a mozgást Amira már magában érzi, minden izma dolgozik, ettől olyan könnyű, mint a pille.

Ívbe hajlik a dereka. Finoman csörögnek az apró, kerek díszek a csípőjére simuló szoknya korcán, az aranyos lemezkék a melltartóján, de ezt ő már nem hallja. A zene felível, ugyanakkor látszólag monoton módon ismétel egy csonka dallamot, monoton módon ismétli, ismétli… A közönség lélegzetvisszafojtva figyel, csak egy fiatal, izmos testet látnak, a fátyol még ott van a válla körül, de mindjárt eljön a pillanat, hogy felvijjog egy fúvós hangszer, a hangjába belecsap egy jókora, aranyszínű cintányér. Ez az a pillanat, amelyre mindkét keze ujjai várnak, ekkor veti a padlóra a fátylat. Eddig csábító volt, de rejtve – vagy azt hitte, hitték, hogy amit a fátyol rejt, sokkal izgalmasabb. Mostantól csábító lesz, nyíltan.

Most jöhet egy mosoly. Olykor elfeledkezik róla, pedig ez kell, nagyon kell. És közben félfordulatot tesz, női és férfi arcokat keres és talál. A pillanatnál is rövidebb ideig kapcsolódik össze szeme amazok tekintetével. Hadd higgyék legalább a közelebb ülők, hogy ennyire személyes ez a tánc. Hogy a táncosnő rájuk, éppen rájuk mosolyog, hogy ezáltal a táncába szinte belevonja őket is, barátjuk lett, és valamilyen értelemben mostantól már együtt táncolnak. Akkor is, ha amazok mozdulatlanok.

Amira érzi teste minden rezdülését. Tudja, hogy most jól csinálja, a zene beleivódott minden porcikájába: megpördül, majd megtorpan, hullámzik feszes hasa… ismét pörög, megtorpan, csípője rezgésével csörgeti az apró aranypénzeket. A férfiak előredőlnek, a szemük kikerekedik, de a nők arca sem marad közömbös. Amira lelke magasan repül, furcsa kettősséggel, mert tudata egyik felével messze van ezektől az emberektől, ettől a helytől, talán még önmagától is – hiszen ez a tánc! A másik fele viszont érzékeli a közeli világot, tudja, hogy az emberek őt figyelik, miatta is jöttek ide ma este, no, néhány férfi biztosan. A szemük csillog, a tekintetük meredten követi őt, bármerre is fordul. A mozgása felcsigázza őket, és Amira ezzel nagyon is tisztában van. Amikor már sejtjeiben érzi, hogy az előadás a végéhez közeledik, még jobban belelendül a csábító mozgásba. Valahol taps csattan fel, jól hallotta..? De ez csak egyetlen lelkes néző volt – persze férfi –, akinek aztán megáll a keze a levegőben.

Amira táncol.

Egész lénye mozog, és nemesebb mozgás ez, mint bármi más. Örömet okoz vele magának, és a nézőknek is. A zenét követi, de nem szolgaian. Most, hogy egyedül táncol, van alkalma improvizálásra is. És ilyenkor ezt meg is teszi. A táncot nem köthetik gúzsba a szabályok, és a táncost sem. Soha nem lehet unalom, nem lehet munka, nem lehet fáradtság. A tánc – a szabadság.

Ilyenkor nincs benne semmi, ami súlyával lefoghatná, a földhöz szorítaná. Elég néhány perc, és már emelkedni tudna: repülni! Hisz itt nincsenek kötelékek, nincsenek ellenségek. A hastánc, amit most ural, és ami uralja őt, maga a felszabadulás. Mintha mögötte éjszaka lenne, előtte meg a hajnal. Az éjszakába zavarta át a kellemetlen emlékeket és embereket, ő maga pedig egyre nagyobb fényt láthat maga előtt. Mintha az égboltnak táncolna, és az rámosolyog. Mintha a felkelő napnak táncolna, amely valahol már ott jár a felhők mögött, még egy pillanat, és kibukkan szűzen-párásan, egyszerre vörösen, de már aranyfényt is hordozva.

És a fényből és melegből jut majd Amirának is.

Tina kinyitotta a szemét.

Halványan érzékelte, hogy még korán lehet. Nagyon korán. Szerette ezt a pillanatot – no, nem azt, hogy kénytelen volt elhagyni az álom puha fészkét, hanem ezt a szétfolyó, bizonytalan-kellemes valamit, ami a mély alvást elválasztotta az ébrenléttől. Olyan jó volt egy pillanatra belemerülni, még ragaszkodva az álomhoz, de már biztosan tudva, hogy vége, most már ki kell nyitnia a szemét. Szerette volna meghosszabbítani ezt a lebegő állapotot, de persze sohasem sikerült. A pillanat – pillanat maradt.

A zaj, ami felébresztette, a mobilja volt. Az ébresztőóra képe még ott villogott a kis képernyőn, de a hangokat már kiadta a szerkezet, és teljesítette feladatát. A lány felült. Megborzongott: a szobában hűvös volt. De ez ugyanakkor ösztökélte is, ne várjon tovább, mozgás, mielőtt megfagy!

Rohanás a csöppnyi fürdőszobába, ahol minduntalan a tárgyakba ütközött. Csak nemrégen bérelte ezt a lakást, még nem szokta meg, hogy ekkora helyre bezsúfoltak egy mosógépet is, aminek a sarka mindig a csípőjéhez ütődött, és ha akart egy szélesebb mozdulatot tenni, biztosan lever egy polcot, vagy valami mást. De volt tükör, volt mosdó, a sarokban egy rettentően kicsi zuhanyozó, amelyben szinte csak vigyázzállásban fért el.

Tíz perccel később a mosdó fölött közelebb hajolt a tükörhöz. A szeme körül… No, szerencsére, még nem jönnek azok a ráncok. Az anyja is harminc fölött kezdett el ráncosodni, mesélte. A nagyanyját Tina nem ismerte. Most mégis aggódva tekintett a tükörbe, kutatva figyelte önmagát. Mint minden reggel, most is belevágott a gondolat: „huszonkilenc vagyok, és mire vittem?” Soha nem mondta tovább, benne égett-izzott a folytatás, nem kellett kimondani. Mások a napot éppen ellenkezőleg, önbuzdító szavakkal, reményt keltő mondatokkal indítják: „ma minden sikerülni fog” és „én vagyok a legjobb!”. Tina egy pillanatra kicsit szánalmasnak érezte magát, de dacosan fölvetette a fejét: „Úgyis sikerülni fog!”

A titkos tervére gondolt, természetesen, amiről nem beszélt senkinek. Egy pillanatra elkomorult öltözködés közben: kivel is beszélhetne? Mióta szakítottak Grunerrel, nincs kivel beszélgessen. Néha fáj, hogy ilyen csöndes lett az élete, és nincs kivel megosztania a gondolatait. De hát ennek így kellett lennie. Valahol tudat alatt sejti most is: az, hogy nem a keresztnevén emlegeti magában a férfit, csak „Grunerként”, jelzi, hogy a kapcsolatuk nem volt az igazi. Tulajdonképpen nem az fáj, hogy Gruner már nincs, hanem az, hogy senki sincsen. Grunernek eddig nem került utóda.

- De most így van jól! – mondta ki Tina hangosan is. Nem tett fel sminket. Miért is kellene, a munkába..? Ott úgysem látja senki, és a gőz is hamar leszedné az arcáról. A konyha-sarokban belepillantott a hűtőbe, de nem volt sok kedve reggelizni. Ilyen korán? Gépiesen ránézett a régimódi faliórára, majd az ablakra. Fél hat lesz egy perc múlva, és fél hétkor kezdi a munkát. Lesz idő reggelizni a közelben. Megkönnyebbülten hagyta el a lakást, ajtót be, két zárban kulcsokat megforgatni, a folyosó majdnem teljesen sötét, az egyetlen piszkos ablakon át a fény csak nagy küzdelem árán juthat be.

…Amikor belépett a zöldre festett folyosóra, máris érezte azt az ismerős illatot. Fél éve dolgozott itt, csak fél éve. Azelőtt meg máshol, sokfelé. Amikor Grunerrel szakított, úgy látta jónak, hogy idejön. Itt rendesen fizetnek, és aligha fenyegeti elbocsátás az embereket. Erre a munkára mindig van kereslet.

- Szia, Tina! – egy fiatal lány köszönt rá, Tina nem tudta felidézni a nevét, de kedvesen rámosolygott és köszönt. Aztán a nemrég bevándorolt barna bőrű fiú, Tinder jött ki a férfiak öltözőjéből:

- Hello, Tina!

És így tovább, mindenfelől ráköszöntek, mire beért az öltözőbe, már a fél személyzettel találkozott. Odabent a szekrényét nyitotta éppen, amikor odasurrant a kis Lisbeth. Vörös hajára fényes kört rajzolt a belső lámpa fénye.

- Szia, van egy perced?

- Mondhatod, míg átöltözöm…

Lisbeth, ez a vékony, talán huszonkét éves teremtés az első naptól kezdve Tina körül nyüzsgött. Szüksége volt valakire, akivel megoszthatja az élete kis eseményeit. Szerelmes volt Tinderbe, és mindig erről regélt Tinának is. Nem volt más problémája, mint…

- Tudod, Tinder nem akar itt maradni. Ő Amerikába vágyik. Azt mondta, neki Európa csak egy állomás az úton.

- Ahogyan te is, ezt remélem, felfogtad már.

Lisbeth egérarcán árfutott a kétségbeesés, de látszott az is, hogy nem akarja ezt tudomásul venni. Miközben Tina felvette kék köpenyét, a kis nő szaporán beszélt, mint aki a tettek elől a szavakba menekül:

- Tegnap este is együtt voltunk egészen éjfélig. Előbb táncoltunk, aztán vacsoráztunk, én fizettem, mert azt mondta, neki most nincs pénze. Utána felmentünk hozzám, mert ő tömegszálláson lakik, tudod, négy indiai egy szobában, mert úgy olcsóbb…

- Gyűjti a pénzt az amerikai útra – Tina megsajnálta a lányt, de már nem volt több ideje. És különben is, jobb, ha…

- Jobb, ha szembenézel az igazsággal, Lisbeth. Ebből soha nem lesz semmi. Tinder Amerikába akar menni, és a hozzá hasonlók addig ügyeskednek és harcolnak, míg el nem érik a céljukat. Te itt és most mindössze egyperces kis megálló vagy, amit három megállóval odébb már el is felejt majd. Itt te vagy a szerelmes, Tinder meg a praktikus. Téged addig tart meg, míg megérkezik a beutazó vízuma… Vízum jön, Tinder megy, Lisbeth marad. Ez lesz a sorrend.

Tina kegyetlenül őszinte volt, és már nem is először – de Lisbeth még mindig nem hitte el. Tina becsapta az öltözőszekrény ajtaját, és indult. Lisbeth ott maradt a szekrények között, a könnyeivel küszködött. Tina a bejárat fölötti órára pillantott: hat-huszonkilenc van. Éppen ideje, hogy jelentkezzen a főnökasszonynál. Az első teremben megcsapta a jellegzetes szag – a gőz és vegyszerek, a frissen mosott ruhák textilszaga. A levegő tele volt párával, a nagy gépekből hol itt, hol ott csapott ki egy kis gőz, amely rögtön el is oszlott, mint füst a szélben.

Azonnal lefoszlottak róla Lisbeth szavai, panasza. Valahol Tina lelke mélyén persze ott ült egy kis büszkeség, hogy nemcsak Lisbeth, de más lányok is hozzá jönnek panaszkodni, vagy tanácsért. Talán azért, mert idősebb náluk? Vagy, mert olyan tapasztaltnak tartják? Itt már csúszós területre tévedt, hát nem is merült bele. Soha nem kérdezte meg egyiket sem, miért éppen hozzá fordult. Remélte: azért, mert bizalmat ébresztett bennük. Már a középiskolában is hozzá jártak a lányok az ügyeikkel.

A főnökasszony, Margot, kicsit molett negyvenes, dús hajkoronája alól csak egy pillantást vetett Tinára:

- A szokásos, Tina.

A lány bólintott és már ment is. Vagyis délelőtt a mosodában fog dolgozni, délután az ügyféltérben. Margot asszony hangsúlyt fektet rá, hogy az ügyfeleket csinos fiatal hölgyek szolgálják ki. De a két nagy teremben, a vegytisztítóban és a mosodában is dolgoznia kell mindenkinek, nem csak a klinikai tisztaságú ügyfélfogadóban, az utca felőli oldalon. A mosoda házhoz is szállítja a mosott, tisztított ruhákat, a jellegzetes fehér furgonokat a cég logójával csak férfiak vezetik. A nagyvárosi forgalomban ők a jobbak, mert agresszívebbek, és mindig célba érnek. Margot asszony, amikor a múlt hónapban Tinát kiküldte az ügyféltérbe, sajátosan bókolt neki – mindenki tudta ugyanis a cégnél, hogy oda nem küld reménytelen külsejű, vagy egyenesen csúnya nőket. „Az ügyfél, ha ruhát hoz a tisztítóba, vagy viszi haza, lásson maga körül csupa szépet, esztétikusat!”

De addig még ott van a délelőtt, a derékfájdító emelésekkel, a gépek közti cipelésekkel. Nem éppen táncosnőnek való munkahely ez. De sebaj, a délelőtt, ha lassan is, de elmúlik. És minden órával közelebb lesz a délután. Amikor tisztán, üdén köszöntheti a belépőket Tina, finom ujjai a pénztárgép felett rebbennek, készíti a számlát, szépen mosolyog az ügyfelekre…

Ennél már csak az lesz jobb, ha eljön az este.

Tina villamoson ült, a piros kocsisor a folyóparton haladt éppen, amikor az alkonyat kiterjesztette szürke szárnyait a város fölött. Talán negyedóráig minden olyan furcsa volt, valós is meg nem is. Még élesen látszottak a közeli tárgyak, a házak, az autók, a folyó fölé kapaszkodó hidak. De valamivel távolabb, a másik parton, meg lassan aztán az innensőn is, elhomályosodott a látvány. Az éjszaka már keményen küzdött, hogy meghódítsa ne csak az eget, de a földet is. A védekező város mind több fényt gyújtott, és úgy tett, mintha nem látná a városszéli hegyeken átívelő sötétséget. Nyugaton még világosabb volt, de már ott is gyengült az ellenállás.

Amikor Tina legközelebb kipillantott az ablakon, készülődni kezdett a leszálláshoz. Már a célhoz közeledett. Nagyot sóhajtott. Egy kitartó tekintetet érzett magán, hosszú percek óta. Amikor felállt, szándékosan manipulált kicsit a retiküljével, előbb hozzáfogta a nagy táskájához, aztán mégis szétválasztotta őket, majd lassan megfordult, és arra nézett, ahonnan a rátapadó figyelmet érezte.

A villamos döccenve állt meg. Tina tekintete átsiklott egy alacsony fiatalemberen, aki őt nézte, most is őt nézte. A lány vigyázott, hogy egyfelől az arca ne árulja el: érezte az érdeklődést, de azt sem, hogy már tudja, kitől árad feléje. Ez a férfi nem tetszett neki, talán huszonhat lehetett, fiatalabb nála. Ugyanakkor tisztában volt vele, hogy még így, a napi munkától kicsit törődötten, és smink nélkül is fiatalabbnak látszik a koránál.

Megmarkolta a nagyobbik táskát, másik vállára dobta a retikült, a villamos már bekanyarodott a térre és megállt. A fiatalember egy másik ajtón ugrott le és előreszaladt. De elkésett, mert addigra Tina már a járdaszigeten állt. A férfi mégis megszólította:

- Bocsásson meg, rohantam, ahogy tudtam, hogy segítsek. Vihetem a táskát?

- Kösz, de nem nehéz. És nem megyek messzire.

- Akkor legalább az egyik fülét kérem – mosolygott kérőn. Keseszőke haja volt, amit a feketehajú Tina ki nem állhatott. Azt is most látta, hogy a férfi egy fél fejjel alacsonyabb nála. Hogy Tina milyen nyúlánk, a villamoson ülve nem látszott.

- Mondom, nem nehéz! – és Tina könnyedén megemelte a táskát, a mozdulatán látszott, hogy csakugyan nem cipel terhet. Ő tudta, miért. A fiatalember azért csak ment mellette. A tér egyik sarkához értek. A férfi valamiről beszélt, de Tina nem nagyon figyelt rá. Akkor megtorpant a sarkon, és ránézett:

- No, ideje búcsúznunk. Én ide bemegyek.

Egy mulató előtt álltak. Nyári éjszaka kezdődött, nem lehetett tudni, mikor – az este és az éj már rég egybefolytak. Kilenc óra előtt volt pár perccel. A mulató fényesen kivilágított bejáratán akkor jött ki két cilinderes üdvözlő-ember, az egyik barátságosan odaintett Tinának, aki fejbólintással viszonozta.

A neonok is ekkor gyúltak ki – a fény felszaladt az épület tetejéig, a járda fölé magasodó tető, amely a kocsival érkezőket volt hivatva védeni az esőtől, mélyvörös fényben ragyogott. Hosszú sárga neonlámpák mellett kisebb vörös pontok izzottak fel, látszólag ezrével. A vitrinekben elhelyezett színes fotókat is ilyen piros-sárga fényekkel világították meg. A fél házat beborította a csupa aranyszínben pompázó piramis. Ez volt az intézmény neve is, az ábra alá írták vörös betűkkel:
ARANY PIRAMIS

Tina a hátsó bejárathoz igyekezett, ez a mellékutcáról nyílt. A fiatalember kicsit zavart arckifejezéssel, tanácstalanul követte, aztán megkérdezte:

- Maga… itt dolgozik?

- Csak hetente két estén.

Nem akart vele tovább beszélgetni, még egy pillantást sem vetett rá. Az a hangsúly… Maga… itt dolgozik? Különösen az „itt” szóban rejlett minden. A nagyvárosban több ilyen mulató is volt. Az Arany Piramis semmivel sem rosszabb a többinél – igaz, nem is jobb.

Miután becsukódott mögötte az ajtó, már eszébe sem jutott többé a szolgálatkész fiatalember. Csak annak örült – pár másodpercig – hogy azért nem nézhet ki olyan rosszul, ha lépten-nyomon akadnak efféle „önkéntes táskahordók”. Kellemes volt a tudat.

Odabent Taryn úr, a mindenes fogadta:

- Jó estét, Tina kisasszony.

- Jó estét! – Tina kedvelte az öreget. Taryn valaha állítólag artista volt, a trapézról zuhant le egy cirkuszban, azóta sántított. Később ide került, a mulató világa saját bevallása szerint „nagyon jól állt neki”. A kopaszodó, de dúsbajuszú, és már szemüveges férfi mindenről tudott, ami a házban történt, mindent intézett – nélkülözhetetlen volt.

Tina nyitotta a száját, hogy kérdezze: „Leila megérkezett?” – de mielőtt kijött volna belőle egy hang is, Taryn már válaszolt:

- Leila kisasszony az imént érkezett.

- Köszönöm – Tina hálásan mosolygott. Az öltözők balra voltak, hosszú, keskeny, és egyben sötét folyosó. Ahogyan „elől” nem spóroltak a fényekkel és az árammal, úgy „hátul” annál inkább. Néhányszor még az öltözőasztalok tükreit megvilágító lámpák közül is kicsavartak néhányat. De pár hete új tulajdonosa van a lokálnak, és most rendben mennek a dolgok. Eddig.

Amikor Tina benyitott a nagyobbik női öltözőbe, vidám kórus harsant fel:

- Hello! Itt van a mi nagy táncosnőnk!

- Megjött Amira..!

Amira-Tina táncolt.

Azonnal kiröppent fejéből a mosoda. A munka. A villamosozás hajnalban. Az utazás át az alkonyatba, majd estébe fulladó városon. A sok bizonytalanságból semmi sem maradt – erre a pár percre. Kit érdekel, hogy bármikor az utcára kerülhet a mosodából, akármilyen szépen mosolyog is Margot asszonyra? Számít egyáltalán, hogy van a világnak olyan része is, amelyiknek nincs köze a tánchoz?

A keleti zene körbezsongta őket, Leila és Amira egyszerre mozdultak. „Szinkrontáncosok vagyunk”, szokta mondogatni Leila, aki egy fejjel alacsonyabb volt Tinánál, és barna. Nagyon jól koreografálták és összegyakorolták a számaikat, együtt fordultak, együtt léptek, hol egymás felé, hol egymástól távolodva, és közben mindegyik tette a dolgát. A zene megszólalt, olyan keleti hangszerek hangja áradt, amelyeket sem a nézők, sem Amira nem látott még. Valahol a mélyben ott brummogtak az egyhúrúak, aztán a sípok sikoltottak. A két lány egymás mellé állt, feszes hasukon, a bőr alatt az összes izom reszketett-remegett, a csípőjükön csörögtek a flitterek. A közönségből többen felhördültek, a férfiak szeme kimeredt. Amira és Leila alig észrevehetően fordultak meztelen talpaikkal a kőlapon – egy egész kört, hogy minden irányból jól lássák őket. Néhány pillanatig csak az apró fémdíszek csörgését lehetett hallani… A zene aztán ismét felerősödött, ők pedig mozdultak, hajlongtak ismét, mint akiket elragadott a hév – mert tényleg elragadta őket. Amira ismét a felhőkben szárnyalt…

A műsor két fellépésüket hirdette aznap estére, tízkor és éjfélkor. A másik hat táncos lányra négyszer került sor egy késő estétől hajnalig tartó műsorban, ők hát folyton ott voltak, nyitástól zárásig. Az öltözőben élénk csevegés folyt, minden este szívügyeket tárgyaltak, pasik neve röpködött, nagy sóhajok is szálltak, meg trágár szavak, vegyesen. Bár Tina egyikben sem vett részt – nem a sóhajtások embere volt, és azokat a bizonyos négybetűs szavakat sem kedvelte – de a lányokkal jól érezte magát. Hetente két estén keveset aludt. Az éjféli fellépésüknek negyed egykor volt vége, akkor ment haza az üresedő városon át, hogy még aludni is maradjon egy kis ideje, és aznap hajnali fél hétre beérjen a mosodába.

Tizenegy óra körül, amikor a lányok visszajöttek az öltözőbe – odakünn ilyenkor a vendégek táncoltak a „placcon” – a helyiség afféle női klubként kezdett üzemelni. A lányok egymás felé fordították a székeket, csökkentették a világítást. Aki nagyon megizzadt, elment zuhanyozni, de a legtöbben köpenyekbe burkolózva, meztelen lábbal ültek a kis fotelokban vagy a puffokon, és csacsogtak. Máskor és máshol Tina el nem viselte volna ezt a „baromfiuudvart”, mint maga nevezte. Itt is nehezére esett, de meg kellett várnia a következő fellépést. A lányok ledobták a strucctollakat, némelyik a flitteres melltartót is, csak egy köpenyt, vagy egy könnyű kendőt borítottak magukra. Volt, aki ilyenkor a lábkörmeit festette elmélyülten, mások beszélgettek.

Taryn úr jelent meg, mondhatni menetrendszerűen. Mielőtt belépett volna, jólnevelten kopogott. Egy nagy tálcán nyolc üdítőt hozott, és nem mulasztotta el megjegyezni, hogy az egyikbe valami jóféle kábszert kevert, csak elfelejtette, hogy melyikbe… A lányok illedelmesen nevettek. Leila pár szóval incselkedett az öreggel – mindenki tudta, hogy Tarynnak éppen a kis barna hastáncosnő tetszik. Ártatlan flörtnek tűnt. Amikor a férfi elment, kiderült: Marija, a Balkánról bevándorolt feketehajú táncosnő még mindig nem hitte el, hogy…

- Leila, tényleg ez a neved? Nem csak azért választottad, mert hastáncolsz? Mint Amira?

- Én tényleg úgy választottam – mosolygott Tina – Arabul hercegnőt jelent.

Leila a fejét rázta:

- Képzeld, engem egynapos csecsemő koromban a szüleim neveztek el Leilának, és ez van az igazolványomban is.

Marija hitetlenül rázta a fejét:

- De hát a szüleid törökök, vagy arabok?

- Ugyan már, éppen olyan itteniek, mint millió másik. Csak tetszett nekik a Leila név, olyan egzotikus hangzású, mesélte egyszer később az anyám.

Marija még mindig nem hitte el:

- De hát ezzel azt sugallták, hogy török vagy, nem?

- Egy fenét sugallták. Egyszerűen adtak egy nevet, és kész. De ha ez téged megnyugtat, akkor elárulom: engem a hastánc felé éppen a nevem irányított! Leila… tudod, ez maga a kelet, olyan varázsos… Ha itt Európában valaki azt hallja, hogy Leila, hát nem egy ronda vén banya jut eszébe, hanem egy keleti szépség, fiatal, tüzes nőszemély, afféle Leila, no… Gondoltam, ha már így hívnak, valamilyen szinten keleti leszek magam is. Megtanulok valami „keletit”, valami „leilásat”, amit mások nem tudnak, amivel ritkán foglalkoznak. „Ha már Leila, legyen Leila!” És így találtam rá a hastáncra. Azelőtt nem sokat táncoltam, az soha nem fordult volna meg a fejemben, hogy egyedül kiálljak a közönség elé, és ott illegessem magamat. De ez valahogy megfogott. Tudod, az első tanfolyamon közölték, hogy a hastánchoz nem kell táncos alkatnak lenned. Hastáncolhat mindenki, bárki, legyen akár alacsony, akár magas, lehet sovány vagy kövér, kinézhet akárhogyan, maga a tánc ezt úgyis feledteti a nézőkkel.

- Persze azért mégis jobb, ha nem vagy egy anorexiás deszka, vagy százhatvan kilós hájpacni, aki lábra is alig tud állni – mosolygott közbe Tina. Marija figyelmesen nézte őket, most Tinát vette célba:

- Neked legalább fekete a hajad, mint a keleti nőké… De hogyan mutat egy szőke hastáncosnő?

Leila felfortyant:

- Ugyan már, lépj ki ezekből a szűk határokból! Tangót is csak az argentin nők táncolhatnak, más nem? Aki feketének született, ne is tanuljon meg keringőzni? Szirtakit se járhatnak a spanyolok, az írek, a norvégok vagy a kanadaiak, azt csak a görögöknek szabad? Minden tánc mindenkié, a hajszínnek meg semmi köze ehhez.

Marija kicsit zavarba jött, aztán próbálta elmagyarázni nekik:

- A neved miatt van ez az egész, drágám. Nálunk a név, a külső, a hajszín már mindent elmond valakiről. Ha a Balkánon téged Leilának hívnak, vagy bármilyen más török-arab neved van, mindenki tudja rögtön, hogy muzulmánnak születtél, és ha annak születtél, az is maradsz, míg élsz. És ha „Leila” vagy, csak muzulmánok között érzed jól magad, de biztonságban is. És mecsetbe jársz, nem templomba, és csak muzulmán fiúk keringenek körülötted, és muzulmán lesz a férjed, és így tovább.

Ez az „és így tovább” még ezer egyéb csapdahelyzetet sugallt, amit Marija már nem is akart tovább mondani: Tina közben felfogta, mi egyebet is jelent ez a logika:

- És mivel a te neved Marija, hát te meg keresztény vagy…

- Pravoszláv keresztény. Rólam is tudta otthon mindenki, hogy miféle vagyok, az is, aki sohasem látott és nem is hallott rólam. De ha bemutatkozom valahol, vagy a nevemet kérdik és elhangzik, hogy Marija Milenovic, már szintre mindent tudnak rólam.

- Lehet, hogy a Balkánon így van, és ezért részvétem nektek. – Leila arcán egy kis gödör mélyedt be, igyekezett kedvesen mosolyogni, hiszen ez a Marija aztán tényleg nem hibás azért, ami azon a Balkánon történt régebben – De te már itt vagy, és felejtsd el a Balkánt.

- Aki egyszer ott élt, az már sohasem felejti el… – jegyezte meg erre komoran a táncosnő, és mintha fázna, szorosan összehúzta magán a köpenyt.

Az aznapi utolsó fellépésen történt.

Tina és Leila megvárták, míg a táncos lányok elsorjáznak mellettük a kis emelvény takarásában. A zenekar is pihent egy kicsit, míg a műsorvezető, a behízelgő hangú Ladislav úr felkonferálta a következő számot:

- Hölgyeim és uraim, Amira és Leila, a két arab hastáncosnő következik!

A zenekar pihenhetett. Ilyenkor a zene a lányok saját CD-jéről szólt a hangszórókból. A lemezt maguknál hordák mindig, akárcsak a fellépő ruháikat. Nem hagyták itt a CD-ket sem, éjfél után magukkal vitték. Otthon volt belőlük több is, de a lányok féltékenyen őrizték a saját példányaikat.

Még nem szólalt meg a zene, amikor fátylukba burkolózva mezítláb kifutottak a placcra. Még csak az igazi, régi, keleti aranypénzeket utánzó érmék csörgését lehetett hallani. Az arcukat sem láthatta senki, még nem. Még azt is a lilásvörös fátyol rejtette. Beszaladtak a placcra, kétoldalt leguggoltak. Tartásuk egyszerre sugallt alázatot, de valami rejtélyességet is. A közönség visszafojtott lélegzettel nézte őket.

Aztán megkezdődött a zene, valahol hátul a dobok adták a ritmust. A két guggoló alak felpattant, és szédületesen lendületes táncba kezdett. Egyszerre mozogtak mindketten, mintha egyik a másik árnyéka, vagy tükörképe lenne. Aztán eldobták a fátylat, és mintha csak most szabadultak volna fel igazán, kezdetét vette a hastánc.

Tina-Amira még nem szakadt el a földről, de meztelen lába nem érezte már. Mielőtt azonban végleg elrepült volna, hogy átadja magát a zenének és saját mozgásának, a tekintete többször végigsöpört a közönségen.

És akkor meglátta a férfit. Ültében is látszott, hogy magas. Fehér öltönyt viselt, nem volt egyedül. Három másik férfival ült egy asztalnál. Kettő kétségtelenül arab volt, de európai ruhát viseltek. A negyedik jelentéktelennek tűnő figura volt, sovány férfi, úgy szemre idevalósi.

Még így is, hogy csendben ültek most, érződött, hogy az az európai magas férfi közöttük a főnök. Minden mozdulata, még a puszta testtartása is ezt sugallta. Kicsit hányaveti módon ült az asztalnál, igaz, most ő is mozdulatlanná merevedett, úgy nézte a lányokat. A két arab akárha tükörképe lett volna egymásnak, lehet, hogy csakugyan fivérek voltak? A negyedik férfi már kisiklott Tina látómezejéből, hiszen nem nézhette folyton amazokat. Miközben táncolt, egy-egy villanásnyi időre jelentek meg előtte ezek a vendégek. A legjobb asztalt kapták, ott ültek szinte karnyújtásnyira a placctól. Éretlenebb, vagy inkább már kapatosabb vendégekkel megesett, hogy oda-odakaptak a táncosnőkhöz, amit a pincéreknek kellett aztán megakadályozniok. De ma este ezektől a külföldiektől – legalább is az arabok nyilván azok voltak – nem kellett tartania az Arany Piramis személyzetének. Látszott rajtuk, hogy keveset ittak, és nem akarnak botrányba keveredni. Amikor véget ért a tánc, akkor azonban hevesen tapsoltak. Az a fehéröltönyös férfi hangosan kiabált:

- Ez jó volt! Szép volt, lányok!

A két táncosnő lihegve állt, meghajoltak, élvezték a tapsot. Az egész mulató őket ünnepelte, egy egész percig. Ladislav úr a szája elé kapta a mikrofont, csak a tekintetével intett a zenekarnak, a fehérkabátos, arany piramis-jelvényt viselő férfiak máris megragadták hangszereiket.
- Amirát és Leilát, a hastáncosnőket látták, köszönjük nekik a szép műsort. Most pedig, hölgyeim és uraim, jöhet a tánc!

A két lány ilyenkor sietett csak igazán! Hiszen már mehettek haza, hogy egy kis alvásnyi időt lecsípjenek maguknak az éjszakából. Gyors zuhany, öltözés. Közben kivonultak az öltözőből a lányok, hogy egy húszpercnyi vendég-táncoltatás után ismét produkálják magukat. Tina és Leila begyakorolt, gyors mozdulatokkal tették be fellépő ruháikat a táskájukba, retikül szíját a vállra.

- Ma nem jön értem a fiúm, éjszakás az üzemben – mesélte szaporán Leila – Egy éjszakai buszt kell elkapnom, nulla-negyvenkor indul a hídtól.

- Nekem is van valami ilyenkor, de az inkább villamos. Alighanem az utolsó éjszakai járat – nem volt a fejükben a menetrend, hisz nyáron nemegyszer gyalogoltak inkább a városon át, a szép éjszakában. Lehet, most is ez lesz a vége? De hát kár az időért, bármilyen szép is lehet egy éjszakai séta az élettől duzzadó nagyvárosban.

De a keskeny folyosón, a gyér világításban szembejött Taryn úr egy másik férfival. Tina ráismerni vélt az idegenre: ez a férfi, aki azzal másikkal meg az arabokkal ült egy asztalnál. Szigorú tekintetű, magas, sovány férfi volt, de látszott, hogy valaha többet sportolt. Kifogástalan öltöny feszült rajta, ha nem is olyan hófehér, mint a főnökéé. Vagy barátjáé? Tina tekintete végigfutott ezen az emberen. Amennyire ennél a világításnál látta, volt valami vonzó az idegen arcában. Az amúgy komor vonásai meglágyultak, amikor Tinára nézett. De ez csak egy villanás volt, és Tina egyáltalán nem volt benne biztos, hogy csakugyan így van-e, ez történik-e?

Taryn úr egy kézmozdulattal megállította őket:

- Kisasszonyok, egy pillanat..! Ez az úr az asztaltársaságához szeretne invitálni magukat.

Az ismeretlen finoman biccentett, és csak annyit mondott:

- Jó estét a hölgyeknek. Porton úr és arab üzletfelei, akik az Egyesült Emirátusokból érkeztek, nagyon élvezték az önök műsorát. Tisztelettel invitálják önöket az asztalukhoz egy, vagy két italra.