Mikszáth Kálmán

Öreg szekér, fakó hám

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-836-1

MOBI ISBN 978-963-387-837-8

TARTALOM

A kompossessor fák

„A én pohárom“

Aussi brebis

A Berci fogai vagy a képek roppant értéke

Az első bánat

Az öregek

A fehér kutya

A szamár sine curában

Ott alszik a Marcsa is

Szegény ember tőkéje

A kemény koponyák

A kis szeplős

Mme Gvuáp és porontyai

Grisics hitelbe vett bort

A Ponci bűnhődése

JEGYZETEK

A kompossessor fák

Mikor 1736-ban Mária Terézia, a szép termetű főherceg-kisasszony elvette Lotharingi Ferencet, Magyarországon is sok „Te deumot“ mondtak el a papok és még több áldomást ittanak a menyegző megünneplésére a nemesi renden levők.

Gróf Brunswick Károly, az akkori nógrádi főispán, váltig törte fejét, mikép tűnhetne fel az udvar előtt. Mert stréberek már akkor is voltak. Sőt azelőtt is. Erősen gyanakszunk, hogy már a bibliai Ábrahám is stréberségből akarta feláldozni a kis Izsákot.

De maradjunk a nógrádi főispánnál, aki szerette volna erre az alkalomra derekasan kivágni a rezet. Valami nagy lojalitást akart, de ami mégis olcsó legyen. Sokáig gondolkozott, míg végre kiadta a parancsot, hogy a lakosság emlékfákat ültessen. Ez a lojalitás maradandó is és nem kerül pénzbe.

Minthogy roppant száraz esztendő következett, az emlékfák ritka helyen fogamzottak meg. De semmi közünk a többihez, a mi történetünk két hatalmasan fölpendült hársfáról szól, a melyeket nagyságos Lányi Pál úr ültetett el a Porovka nevű rétje végébe a csikavai határban. Negyven esztendő alatt hatalmas derekú terebélyes fákká növekedtek, dacára annak, hogy a hársfa lusta, vagy gyöngédebben kifejezve, hogy sokáig szeret fiatalnak látszani. Szóval Lányi Pál megélte, hogy a fák lombkoronája alatt tizenkét személyre terített asztal lehetett teljes árnyékban.

Mint filozófus ember élete végén elgondolkozván hosszú pályafutásáról, hogy bár több rendbeli hivatalokat és tisztségeket viselt vala, azt hánytorgatá elméjében, váljon ha nem sokára isten színe elé kerül és a teremtő azt kérdezi, miféle nyomot hagyott a világon, nem volna-e legcélirányosabb azt felelni: „Ültettem, uram, két gyönyörű fát a Porovka réten és azok ott nőnek, virágozván és illatozván, árnyékot nyújtanak az eltikkadt utonjáróknak.“

Annyira beleélte magát e gondolatba, hogy valóságos kultuszt űzött a fáival. Mindennap elsétált a Porovkára, nyesegette, tisztogatta és elbeszélgetett velök, mint valami értelmes lényekkel. Ha valamely gally megsérült, bekente puha gyógyító földdel a sebet, hogy ne terjedjen tovább. Gondozta nemcsak azt a részüket, a melyik kijött a napvilágra, hanem azt is, a mely befelé nőtt, mert a gyökerek is csak olyan édes gyermekei a fának, mint a gallyak, csak hogy ők nem hivalkodnak, nekik nem kell a napfény, a szereplés, befúrják magukat szívesen a talajba, sokszor kemény kövek közé, hogy onnan táplálják láttatlanul az anyjukat, meg a szép kis gally testvéreiket odafönn, akik leveleznek, susognak, virágoznak és ringatják a rajtuk ülő madarat.

De a fák is hálásak voltak iránta. Árnyékot, gyógyító theát és pihenőt nyújtottak neki. Sehol se tudott olyan édesdeden elszundikálni, mint alattuk a fehér márványpadon, melyre ez a mondás volt kivésve:

„Pihenj meg itt vándor, ha erre jársz. E fáknak egy királyné szerelme adott életet, de illatuk, árnyékuk a tied is.“

Sőt az öreg úr megélte azt is, hogy egy napon Mária Terézia maga is megjelent a fák alatt és meguzsonnált.

A felséges asszony uralkodása vége felé Vácott, Migazzi püspöknél töltött vagy két napot s hallván az érdekes vonatkozású csikavai hársfákról, asszonyi szíve megkívánta azok látását, elrendelé tehát, hogy másnap délután oda kocsizik, miről a hopmester azonnal értesítse a birtokost, Lányi Pál kir. consiliariust.

Hajadon fővel várta őt az ősz gazda a csikavai hársak alatt, gazdagon terített asztallal, királynéhoz méltó uzsonnával.

Az uralkodónő hosszan, némán nézte az érdekes fákat, sok-sok emléket kelthettek azok fel. Borongós hangon jegyzé meg, de mégis nyájasan:

– Igen örülök, kedves Lányi, hogy láthattam a fáit. Erősek, szépek. De egyszersmind udvariatlanok, mert megmondják nekem, milyen öreg vagyok.

Aztán mosolyogva ült le, megízlelte a frissítőket, miközben odaszólt Kaunitzhoz:

– Ön ügyes az olyanokban, herceg, vésse bele a fákba a névbetűimet.

Igy lett az egyik fa az „M“ után Mária, a másik pedig a „T“ betűből Terézia.

A királyné még vagy félórát töltött ott, vidáman enyelegve a püspökkel és palotahölgyeivel. Távozáskor saját kezűleg tört le egy illatos gallyat, mellyel a felséges arca körül hadonászott, hogy a szúnyogokat távol tartsa.

Hanem hiszen ha nem lett volna is becse eddig a Lányi fáinak, lenne majd ezután. Száz és száz történetke röpködött szerte szét messze vidéken a híres uzsonnáról s nem is volt igazi gavallér, aki nem szerzett egy gallyacskát a hársfákról, amit imádottjának küldjön, hogy tegye az imádságos könyvébe vagy a poharába a vizitszobában.

Megijedt Lányi Pál. No ha ez a bolond divat igy harapózik, akkor a két fát hamar elhordják, szilánkja se marad. Szörnyűség az, hogy még mindig mennyi ember szerelmes egymásba! Elhatározta, hogy addig is, míg rendes csőszházat építtethet, hadd üljön éjjel-nappal egy puskás őr alattuk és ne engedje tördelni.

Beteges szeretetébe belevegyült most a komoly aggodalom érzése is a fák jövője miatt. Mi történik velük, ha ő nem lesz? Ki gyámolítja őket, ki őrzi? Szétszedik, eltördelik. Rüpők gyerekek bevagdossák a nevöket, pásztorok tüzet raknak alattok, felgyújtják, boldogtalan fráterek felakasztják rajtuk magukat, amivel megfertőztetik.

Lassan-lassan megérlelődött benne az a gondolat, amit a halálos ágyán tollba mondott, mindennemű ingó és ingatlan vagyonát, minthogy ivadékai nincsenek, fivérének Lányi Mihálynak Sárosmegyében élő fiára hagyván, kivévén a Porovka nevű hatvan holdas rétet és négyezer Mária Terézia tallérokat.

„Hagyom pedig – diktálta a haldokló – a rétet és négyezer tallérokat a két hársfának olyan módon, hogy időről-időre a szolgabíró és a csikavai plébános neveznek ki kölcsönös egyetértésben gondnokot, aki a rét és a pénz jövedelmét a hársfák gondozására fordítja. Kívánom, hogy díszes sorompó emeltessék a fák körül s amennyiben szükségesnek mutatkoznék, külön csősz ügyeljen rájok.“

„Minthogy azonban minden mulandó e földi világon, következéskép a fák is, azon esetben tehát, ha a fák kiszáradva, háború, villám, elemi csapások által vagy bármely módon elpusztulnának idővel, úgy a rét, mint a nevezett summa pénz, mely a váci káptalannál őrzendő, nevezett Lányi Mihály ágán élő egyenes leszármazottakat illesse.“

„Rendelem továbbá, hogy lelkem az Istenhez szállva, porlandó testem a fent említett fák alá temettessék, Atyának, Fiúnak, Szentlélek Istennek nevében Ámen.“

*

Úgy negyven év vonult el csöndesen az öreg sárgolyóbis fölött, hol annyi fű, annyi fa, annyi ember és annyi bogár van.

A két hárs még mindig élt, sőt még nagyobb lett. Az alattuk levő sir behorpadt azóta, alig is látszott, hogy ott valaha sir volt. Csak a vadméhek tudnák megmondani, a kik ott döngnek fölötte és hallhattak róla az apáiktól.

A világ megszokik mindent. Megszokta, hogy Lányi Pál nincs. A vadméhek megszokták, hogy ott sir nincs. A fákat is megszokták a vidéken. Eleinte furcsa volt, hogy egy szép rétnek és egy kapitálisnak az urai. De hát az örökös nem tett annak idején kifogást – hiszen olyan kicsiség az a rét az örökölt három ezer hold mellett, száját se lett volna érdemes kinyitni. A hatóság sem bánta, sőt tetszett neki. Kiszivárgott, hogy midőn a királynő értesült az öreg Lányi különös hagyományáról, Kaunitzot kérdezte, lehetséges-e meghagyni, a herceg mosolyogva felelte:

– Ha egy virágszálnak lehet hét országa, miért ne lehetne két hársfának egy rétje?

Hát bizony már akkor nagyon elhervadt virágszál volt a királyné, de a bók friss volt és a hatóság respektálta a Kaunitz mondását; a két hárs nyugodtan élvezte a maga jövedelmét, – már a mennyit a tutor juttatott nekik belőle.

Irigyük nem volt, legfeljebb egy-egy szegény vándorló legény sóhajtott fel néha alattuk:

– De jó volna feleségül venni valamelyiket!

Maga az örökös már nem is élt negyven év múlva. Ameddig élt, nagy úr volt és rá se gondolt a csikavai hársakra.

Egy másik fa volt az ő rögeszméje, mely különösen szereti a sárosmegyei talajt: a családfa. Fényes történelmi ősök és nexusok kereséséből áll e betegség. Az ember elképzeli például, hogy giliszta vagy kígyó van benne, vagy elképzeli, hogy Gara vér folyik ereiben. Igy vagy úgy boldogtalan az illető. Mert keresi, keresi, de soha se találja meg sem a Gara vért, sem a kígyót.

A következmény azonban elmaradhatlan. Ha az ember a kriptákban turkál, ahelyett hogy a földet turná, napról-napra lefelé megy; úgy történt aztán, hogy Lányi György megfogyva, eladósodva hagyta a birtokát két fiára, Ubulra és Józsefre.

Ubult szerencsésen lelőtték a francia háborúban, mielőtt megházasodott, de már miután a maga birtokrészét elköltötte, családot tehát csak József alapított, de József is „terhelt“ ember volt, ahogy az orvosok szokták mondani. Az ő szenvedélyét a pörlekedés képezte. Pörlekedett mindenért, mindenkivel és örökké csak pörlekedett. Pedig ez nagy baj volt még akkor, a régi prókátorok világában, nem olyan tréfa dolog, mint most. A régi fiskálisok még derék, tekintélyes urak voltak, akiknek gyanútlanul adta át magát az ember s úgy ott maradt a bőre lassan-lassan a kezeik közt, hogy észre se lehetett venni. A mai fiskális már nem veszedelmes, mert a mai fiskális teljesen gyanús firma, lelketlen, istentelen hírben álló individuum. A diplomája olyan, mint a velencei macskák nyakán a csöngettyű. Vigyázz, mert itt a macska! A csöngettyűs macska évekig nem eszik galamb húst a Szent-Márk téren. A galamboknak egy-egy tollát ha kitépte is, többnyire idejekorán röppennek el. A mai fiskális tehát már nem árt nagyon, hanem mikor még a diplomája nem volt figyelmeztető vészcsöngettyű, az ügyvéd kényelmesen végezhetett kliensével...

József úr szemlátomást szegényedett. S amilyen arányban fogyott a vagyon, oly arányban bukkant fel a családi emlékek közül a csikavai hársak története.

– A csikavai hársak! Bolond egy dolog. Egy gyönyörű rétünket tartják vissza, meg egy kapitálist. Hát hallott már valaki olyat?

Fűnek, fának beszélték. Egész Sáros tudott róluk. Némelyik hitte is, némelyik nevette. Mert hát új dolog az még Sárosmegyében is, hogy valaki a fáktól várjon örökséget.

Eleinte csak mint családi kuriozum jött szóba a két nógrádi hárs. Orrhangon beszélte el a hóbortos Lányi Pál végrendeletét az öreg József vagy a fia Károly, aki akkor jogász volt Eperjesen s akire már az ősi fényből csak a raccsolás maradt. No meg a fák.

Később azonban mindinkább kiérzett az előadási hangjukból a dicsekedés és a reménység. A csikavai fák igy, a csikavai fák úgy. Az ördög vigye el ezeket a csikavai fákat!

Az ifjú Lányi egy vakációban nem sajnálta az utat Nógrádba s mivelhogy tudott egy kicsit festeni, vászonra teremtette a két hársat, hazahozta, felakasztották a nagy ebédlőben, a többi családi képek közé.

A látogatóknak volt újra mit hallani; most már őszintébben adták:

– Ezek azok a bizonyos hársak, öcsém uram, vagy bátyám uram. Egyszer még kisegítenek bennünket a sárból.

A kellemetlen vendég aztán rendesen arról beszélt, hogy a hársak milyen hosszú életűek e földön.

– Hát ugyan meddig élhetnek?

– Öt-hatszáz esztendeig.

– Hm! – sóhajtott magában József úr – nehéz lesz kivárni.

A hársak élete ezalatt semmi változáson nem ment körösztül. Csuklani nem tudtak, hát a sok emlegetés nem bántotta őket. Csendesen álmodoztak messze onnan a Porovka-réten, meg se gondolva, hogy a Lányi családnak immár ők az utolsó oszlopai. Olyan oszlopok, amelyek utban állanak.

De meglehet, hogy a „Terézia“ (a melyikbe Kaunitz a T betűt véste be) valami bolondot gondolt a következő télen. Mert mikor megjött az új tavasz és Mária már rendes szokása szerint kieresztette a rügyeket, szép lila szín pattanásokat, azalatt a Terézia meg sem moccant. Ámbár ’iszen a Terézia mindig lustább volt, mindig több napfény kellett neki, hát eleinte föl se tűnt a késedelem. Hanem mikor aztán Mária a leveleit is kibontotta és Terézia még mindig aludt, az akkori gondnok, Poroszkay Mihály uram (tekintetes Somogyi István szolgabíró úrnak a sógora) hallván a hírt, nem kis ijedelemmel kocsizott ki a Porovkára, a valódi tényállást megszemlélni.

Hát csakugyan igazat mondanak; a Terézia hárs kopaszon meredezik az ég felé.

Nagyon elbúsult Poroszkay uram s még a kocsi-ülésről kezdte korholni a vén fát:

– Hát mi az ördög az Terka? Megbolondultál, te Terka? Ne okoskodj Terka! Igyekezz már Terka!

Csak midőn közelebb ért és a penecilusával úgy a gallyakon, mint a törzsön lenyesve a kérget, háncsot, a húsába tett bevágásokat, tudta meg, hogy bizony a Terka halott már, egy teljesen kiszáradt fatuskó már, aki még csak egyszer fog fényeskedni e földi pályán, – mikor alágyújtanak vele.

Baj, persze baj és a ravasz Poroszkay szerette volna titkolni a halálát, de már akkor a Lányiék szeme olyan érdeklődéssel csüngött a fákon, egy hét se telt bele, megtudták.

Egy napot se késtek. A prókátoruk legott megindította a kérvényt nemes Nógrád vármegyéhez, fölszerelve azt keresztlevelekkel és a Lányi Pál-féle végrendelet másolatával, hogy miután az egyik csikavai hársfa kiszáradt, a Porovka-rét felét és a váci káptalannál elhelyezett tőke felét Lányi Mihály egyenesen leszármazottjának Lányi Józsefnek kiadni méltóztassék.

A vármegye kiadta a kérvényt elintézés végett tekintetes Somogyi István szolgabíró úrnak.

Tekintetes Somogyi István szolgabíró úr pedig az ügy lelkiismeretes tanulmányozása után meghozta az ítéletet ekképpen:

„Az elhalt fa után az életben maradt fa örököl.“

Hát ’iszen lehetett ez salamoni ítélet (annak is mondta Poroszkay uram és a plébános), de mégis törvénytelen volt. Már annyiban, hogy halálos ítéletet szolgabíró nem mondhatott, ez pedig egyenesen halálát okozta Lányi Józsefnek. Amint elolvasta a végzést, kihullt a papír a kezéből és ő maga is elesett élettelenül: szívszélhűdés érte.

Az öreg halálával kiütöttek a zavarok. A hitelezők egyszerre rohantak ki mindenünnen.

Pedig olyan szép tervük volt! Csak egy kis lélekzetvétel, egy kis idő s ez az örökség kellett volna, hogy talpra álljanak.

Élt akkor ugyanis a szomszédos Kassa városban egy nyugalomba vonult, igen gazdag bécsi gyertyamártó, bizonyos Schrammel, a Malvina nevü szeplős, satnya leányával.

A megszorult Lányiak, apa és a fiú, erre a csúf gyermekre vetették ki a plánumaikat. A dolog úgy állott, hogy Károly egyike volt messze földön a legszebb ifjúknak; apja gyönyörködve biztatgatta:

– Ebből a pofából pénzt kell csinálni, amice.

Sápadt, világfájdalmas arca volt; nincs az a fiatal lány, aki annak ellentállhatna. Ahhoz járult a sugár törékeny termet. Általában igen érdekes ifjú volt, ideges, szomorú, ábrándozó, „egy félbemaradt piktor“, ahogy nevezték. Két nagy szeme valami sajátságos, földöntúli fényben világolt.

A terv alapját az képezte, hogy egy pár kassai bálon táncolt a leánnyal és az valósággal odatapadt hozzá.

Biztos volt a dolog. Olyan ez már, mintha itt lenne. T. i. hogy a leány olyan. Vagyis hogy a pénze olyan, mintha már itt lenne. Csak egy kis befektetés kellene hozzá sürgősen. Egy szép kocsi, két szép ló, libériás kocsis, meg egy pár száz költeni való tallér. Akkor rögtön beállíthatna kérőnek.

S mindezt most a fától várták. S a helyett jött a kedvezőtlen ítélet, az öreg úr halála, a hitelezők fészkelődése.

A temetés után összeült az anya a fiúval tanácskozni.

– Nem sokára kitűzik az árveréseket. Mindenünket ellicitálják, hajlék és föld nélkül maradunk, mint az ujjam.

– Hát mit tegyünk, anyám?

– El kell azt a leányt venned. Meg kell menteni a Lányi nevet és a Lányi kúriát.

– Hiszen én elvenném, de hol vegyem a költségeket, ami ahhoz kell? Talán azt gondolja édes anyám, hogy feljebbezzük meg az ítéletet az elpusztult fa hagyatékára nézve?

– Az hosszadalmas és bizonytalan – felelte az asszony. Mit ér már a fű, ha a ló megdöglik? A pénz a káptalannál van, a szolgabíró és a pap, akik a fák tutorát kinevezik, nem könnyen engednek a dologban. Aztán ők otthon vannak elég befolyással, hogy keresztül vigyék, amit akarnak. Nem, fiam, a feljebbezés nem ér semmit.

– De hát akkor mit tegyek? – sopánkodott Károly.

Az asszony a csípöjére tette kezét.

– Hát mit szoktak csinálni türelmetlen örökösök, ha nagyon kell nekik az örökség? kérdé élesen.

– Ugyan mit? – tűnődek Károly, mereven nézve maga elé.

– Megölik az örökhagyót, – felelte az anya mérgesen.

– Megölik? – szólt Károly összerezzenve. – De hiszen az borzasztó!

– Ne légy legalább együgyű, Károly! Mit bámulsz rám olyan mereven? Hiszen persze borzasztó, ha emberről van szó. De egy fa! Mi egy fa? Hát okvetetlen szükséges, hogy az természetes halállal múljon ki?

– Igen, de...

– Ejh mafla vagy, ne beszélj, mert ha nem az volnál, már régen nem állna ott az a fa. Két ember meg egy fűrész jól megtenné egy szép holdvilágtalan éjszakán.

– De hátha megtudnák?

– Hát mért kellene azt megtudni?

Lányi Károlyban megfogant a szándék. Sötét álmatlan éjszakák megérlelték, ki szélesítettek. Igen, megölöm a fát. Hadd vesszen. Ha ez a fa egyszer nincs, mindjárt úr vagyok. A hatvan holdas rét igazi Kánaán, és a négyezer forint krőzusi vagyon most nekem. A dolog annyira tiszta, hogy nem is kell a formalitásokkal időt vesztegetni. A legelső zsidó ad rá pénzt és nyitva áll az ut Kassára a Schrammel-házhoz.

Nem a lányra vágyott, hiszen nem szerette. Odáig már el sem ment terveivel. Csak addig rajzolta ki képzelete a jövőt, mikor a négy kapálózó lovon, amit vesz, megáll a Schrammel portán és odadobja a gyeplőt a liberiás kocsisnak. Az átkozott gentry vér dolgozott benne. Az űzte, kergette és mutogatta neki a színes képet. Őt magát mint kérőt, mint gavallért. Megint egy Lányi, aki négy lovat hajt. Meg lehet ebbe bolondulni. Ah, hogy nyargal a négy paripa, villámlik a kassai utcák köve a patkóik alatt! Nyitják ki az ablakot az emberek, a merre megy. Hej, ki lehet az a gyönyörű úr? Hát az bizony a Lányi Károly.

Napokig beszélgetett, tárgyalt csukott ajtóknál hű szolgájukkal, bizonyos Toportyán Mihállyal. Azalatt a szokottnál is sápadtabb volt, kerülte az embereket, lehorgasztott fejjel járt s ha valaki meg szólította, összerázkódott.

Idegenek figyelmeztették Lányinét:

– Vigyázzon a fiára, tekintetes asszony, mert valami rossz jár a fejében.

Egyszer aztán elhíresztelte Toportyán, hogy elmegy a rokonait meglátogatni és el is ment, utána pedig Lányi utazott el Gömörbe vadászatokra, állítólag valami iskolapajtásaihoz, de mind a ketten találkoztak Losoncon. Ott tüstént baltákat vásárolt Károly úr, s külön-külön fogadott szekéren indultak Csikavára, úgy intézvén dolgukat, hogy épen öreg este legyen, mikor a csikavai erdőbe érnek.

Szép májusi este volt, balzsamot lehelt az erdő, ezer meg ezer élő lény rezsgett benne. Egy tisztáson hűs forrás mellett megállíttatta Károly a szekeret és visszaküldte; itt várta be a másik kocsit, a melyen Toportyán jött.

Izgatottan, türelmetlenül járt fel s alá a puha, harmatos gyepen. Hallgatódzott, jön-e már a másik szekér, hanem csak a távolodó kerekei zörögtek. Aztán azok se. Beállt a csend, az erdő ünnepélyes csendje. Hűs áram futott néha a fák közt, a milliárd gally összezörgött különösen, rejtélyesen.

Borzalmas hidegség futott végig hátgerincén. Úgy rémlett neki, mintha a fák össze bújnának és róla beszélnének. Mintha mondanák egymásnak: „ölni megy.“

Egy óriási szem meredt reá, egy irtózatos fekete szem, akkora, mint egy tányér. Eh ostobaság! Hiszen csak egy fának az odva, egy nagy fekete üreg az oldalán.

Szidta magát, hogy olyan nagy fantaszta és elkezdett fütyürészni. Hiszen nem félek. Mitől félnék?

És mégis a halálos verejték csurgott homlokáról s tagjait lassú reszketegség fogta el. Mintha összeszaladtak volna a fák és őt néznék, mintha eleibe akarnának állni.

Valóban furcsa volt, azelőtt egy perccel még ritkábban álltak a fák. Úgy kell lenni – összefutottak.

– Nem lehet, nem lehet – csillapitá magát – őrültség, amit képzelek. És mégis meg mert volna esküdni, hogy a fák ideszaladtak a környékről és megálltak vele szemben zordonan, kihívóan.

Megtapogatta izzó agyát és igyekezett magát megcsalni a gondolataival.

Oh milyen bolond vagyok! Mikre gondolok? Hogy tán azért haragudnának rám ezek a fák, mert a testvérüket akarom kivágni. Bánják is ők. Tudják is ők. Hiszen nem élő lények.

Dehogy akarnak ők valamit. Nem bántanak ők engem. De hát akkor mért félek tőlük, mért reszketek? Ejh, hiszen nem ő tőlük félek én, hanem csakúgy szokásból. Végre is senki se érezheti magát valami nagyon kedélyesen éjjel egyedül egy erdőben, ahol rablók jöhetnek minden percben.

Most egy könnyed szélroham suhant át az erdő fölött, nyomában felzúgott a lombtömeg s mozogni kezdett, mint egy tábor. E tompa zúgásból mintha egy csodálatos értelmes hang csapna ki:

– Nem a rablóktól félsz te Lányi, Lányi, Lányi!

S ezer fa bólongatott rá a koronájával.

Oh jaj. Csakugyan érezte, hogy nem a rablóktól fél, szinte óhajtotta, hogy bár jönne egy, bár kiáltana rá, hogy emberi hang törje meg az erdő titokzatos ijesztő susogását.

Semmi se szörnyűbb ennél.

Emberi hang nem jött, de lovak dobogása, szekér zaja hallatszott.

Lihegve futott eleibe:

– Toportyán! ordította. – Toportyán!

– Hop, hop! – kiáltá vissza Toportyán. – Jövünk, jövünk, ifjú uram.

Csakugyan a Toportyán szekere volt.

– No lám – mondá Toportyán tótul a szekeresnek – itt vár már engem az én jáger öcsém, álljon meg atyámfia.

A kocsi megállott és Toportyán leugrott róla.

– Csakhogy már itt van kend – jegyzé meg tompán Lányi – mert már nem álltam volna ki sokáig.

– Mi baja volt ifjú uram?

– Féltem, Mihály. Még most is félek. Nem hallja, mint vacog a fogam?

– Látott talán valamit? – susogta Toportyán megrezzenve.

– Nem, nem, csak ezek a fák... ezek fenyegettek.

– Ejh no – nevetett fel Toportyán. – A fa meg nem eszi az embert. Azt hittem, valami vadkant vagy medvét látott az ifjú ur.

A Toportyán nevetése egy kicsit lecsillapitá idegeit.

– Menjünk, Toportyán, lássunk a munkához. A szekér hadd várjon itt. A fűrész és a balták odább vannak. Tud a fuvaros magyarul?

– Egy szót se.

– Annál jobb. Mit mondott neki, hogy miért jön ide?

– Hogy egy jáger öcsém van itt a csikavai erdőben, akit elviszek innen, mert leánynézőbe megyünk.

– Igen, jól van, de most már gyerünk.

Toportyán utasitá a szekerest, hogy etessen meg, mire aztán megindultak ketten ama tisztás felé, hol előbb a Lányi szekere állt volt meg. Az egyik fa alatt ott volt egy szalmával kitömött zsákban a fűrész és két balta. Azért intézte ezt Lányi olyan furfangosan, hogy a kocsis, aki őt hozta, ne is gyanitsa, mit visznek.

– Szedje ki kend a szerszámokat, aztán siessünk, mielőtt a hold feljönne.

Egy kis gyaloglás után kiértek az erdőből, aztán átcsaptak az ugaron hagyott szántóföldeknek, kerülve a dülő-utakat, az ösvényeket, nehogy emberrel találkozzanak.

Egy helyütt valami fekete oszlop szerű meredezett.

– Nem ember az? – susogta Lányi.

– Nem, hiszen nem mozdul. Embernek vékony volna.

– Ugyan mi lehet?

– Egy Jézus, – mondá Toportyán, amint közelebb értek hozzá.

A pásztorkodásban megélesedett öreg szeme jobban vette ki a tárgyakat, mint a Lányié.

– Nem merek előtte elmenni – hebegte Lányi borzadállyal.

– Ugyan, ugyan úrfi – fortyant fel Toportyán, – egészen úgy adja, mintha valami égbe kiáltó bűnt készülnénk elkövetni. Már szinte magam is elhiszem, hogy gyilkolni megyünk.

Lányi nem felelt, csak a fejét horgasztotta le, – aztán rézsunt indult, egy nagy vargabetüt csinálva, hogy a szent keresztet elkerülje.

Sokáig mentek szótalanul egymás mellett a hepe-hupás, koca-turásos, rögös szántón, míg végre kiértek a buja, térdig érő fűbe, mely lágyan suhogott lábuk alatt, mint a selyem.

– Ez a Porovka. Itt vagyunk a Porovkán! Ott, arra vannak a fák, de még nem látni.

– Ez hát már a mi rétünk. Lányi-rét – jegyzé meg a hű szolga némi önérzettel.

– Még nem, még nem. De az lesz, ha megsegít az... izé... az...

Torkán akadt, nem merte kimondani az istent.

– Balra megyünk, utánam Mihály! Érzi kend a hársfa szagát?

Végre ott voltak, ott állt a két fa, mint két óriási rém. Az élő fa hatalmas széles koronájával, sűrű, rejtelmes üde lombozatával és testvére száraz, merev gallyaival, melyek kopognak a szélben, mint a csontok.

A Lányi szíve hangosan dobogott. Körösztül nyargalt elméjén minden, ami ezzel a fával összefüggött. Ama bizonyos Lányi, aki ültette a fákat mint apró csemetéket s most alattuk álmodozik felőlük... Ugyan tud-e az most arról, ami itt fenn történik? Megérzi-e a veszedelmet ott alant? Aztán megjelent képzeletében a nagy királyné, a roccoco hajú udvaroncok, akik itt hajlongtak, mosolyogtak előtte. Ez a fa látta azt. Az utolsó, az egyetlen tanu. De holnap már ő se lesz.

– Lássunk hozzá, – hörögte tompa siri hangon.

A fűrészt neki igazítottak s elkezdődött a hosszas, fárasztó nyiszálás. Köröskörül néma csend volt, csak a fűrész sziszegett, hurutyolt és a millió prücsök, bogár, szöcske cirpelt, ugrosott a fűvekben.

Borzalmasan egyhangú munka volt. Fel s le szaladgált a csipkés, villogó acél-penge, mindég mélyebben-mélyebben, a fa pedig ott fönt a koronánál csak susogott, csak egyre susogott. Nem tudott az arról semmit, hogy gyilkolják. Ingatta, dajkálta a lombjait szelíden.

– Ne pihenjünk egy kicsit? – kérdé lihegve Toportyán, – átkozott vastag dereka van. Valóságos kanonok ez a fák között.

– Nem, nem. Végezzünk vele egyszerre – hajszolta Károly úrfi, – mert érzem, ha abba hagyjuk, hogy összeroskadok az izgatottságtól.

– Eh, hiszen nem lát minket senki.

– A csillagok ránk néznek. Jaj, a csillagok, Toportyán!

Behunyta a szemét és vadul rángatta a fűrészt a végkimerülésig, egész gödröt vájva a csizmája sarkával, neki feszitvén lábát a megrepedezett száraz talajnak.

Egyszerre eleresztette a fűrészt, kétségbeesett sikoltással rogyott térdre, Toportyán pedig a fűrész gyors eleresztése folytán hanyatt vágódott, kiszakitván a fűrészt is mély vágányából, de csakhamar felugrott és a fa túlsó oldalán termett a nyöszörgő Lányi mellett.

– Az istenért, mi baja történt, ifjú uram?

Annak a foga vacogott és reszketett, vonaglott a teste, alig bírt szólni:

– Jaj, segítség! A halott fogja a lábamat. Be akar húzni. Segítség, Toportyán, a halott...

– Miféle halott? Miket beszél az ifjú úr? Térjen magához!

De amint közelebb vizsgálta a dolgot, rájött, hogy a fa alatt levő régi sir behorpadt! (túlságosan megfeszítette benne a lábát), a föld engedett, besüppedt, s a lába belecsúszott a sirgödörbe.

– Ejnye no! Ez bizony kellemetlen dolog. De hát nem boszorkányság. A hol sir van, ott lyuk is van. Ahol pedig lyuk van, ott a föld felülete könnyen enged.

Károly úr csakugyan hajmeresztő keserves helyzetben volt. Amint egyet mozdult, a sir mind tovább omlott s az üreg egyre nagyobb lett. Attól lehetett tartani, hogy a felső testével is beleesik.

– Fogózkodjék a karomba – biztatta Toportyán. – Igy ni!

Lányi görcsösen kapaszkodott a vállába, mire az erős Toportyán egyetlen rántással kiemelte.

– Hopsza! No lássa, nincsen semmi baj. Csak nem kell mindjárt megijedni.

De szegény Lányi nem volt se holt, se eleven; szerencse, hogy a sötétben nem láthatta Toportyán az arcát, mert bizonyára nem volt annak most emberi formája.

– A lábamat fogta, ha mondom – dadogta összezsugorodva, remegő hangon. – Éreztem a hideg siri kezet, amint fogott vele.

– Ej, bolondság, bolondság! Képzelődés az egész. Tessék elhinni, hogy képzelődés.

De azért maga is fázott és szepegett egy kicsit, mert ez még sem egészen tréfa dolog. És bármennyire bátorította is az úrfit, hogy aki egyszer meghalt, nem ébreszti azt fel semmiféle fűrészelés, azért mégis szükségesnek tartotta mentegetőzéskép amoda is szólni egyet-kettőt.

– Hiszen nem bántanánk mi a fát, kérem alásan, dehogy bántanánk, ha nem volnánk kénytelenek vele. Hiszen tudjuk mi jól, hogy kedves volt az a jó tekintetes úrnak, aki ültette valamikor, de a rokona is kedves volt, mert kettőjük közt osztotta meg a vagyonát. Az egyik az idők folyamán elköltötte, a mije volt, a másik el nem költötte. No, már most aztán okvetlenül veszni kell valamelyiknek, hát azt a tekintetes úr is beláthatja, hogy az a valamelyik a fa legyen.

Meglehet, belátta az alant porladozó tekintetes úr, mert többé nem tett semmi kísérletet a megakadályozásra.

De hát ebben nem lehet föltétlenül bízni. Nem árt egy kis elővigyázat. Károly úr tehát, amint ismét összeszedte magát annyira, hogy folytathatta a fűrészelést, helyet cserélvén, átment a fa túlsó oldalára, ahol az imént Toportyán állt.

Alig egy félóra múlva végre inogni, recsegni kezdett a fa.

Károly úr rémülten ugrott el onnan, mert nem tudta, merre fog dőlni. Futott-futott vagy ötven ölet. Ott aztán behunyta szemét, bedugta füleit az ujjaival, hogy ne lásson, ne halljon semmit.

Toportyán fogta a fejszéjét s néhány csapással megadta az esés irányát s a híres kompossesor fa a földet megdobogtató robajjal terül el a nedves fűben.

Mély siri csönd támad a tompa zuhanás után, csak a csikavai erdő zúgott messziről borzalmasan, haragosan.

A hold kibukkant fényes sápadt arcával, mintha mondaná:

– Látlak.

*

– Most már szedjük az irhánkat, ifjú uram, én is azt mondom, mert a fa nagyot szólt mikor esett; pásztorok, csőszök, legeltető sihederek meghallják a mezőben s még elénk kerülnek, baj támadhat belőle.

Futottak az erdő felé.

De hajh, az erdő fái úgy néztek ki messziről, mint feléjük rohanó kisértetek. Azaz igy látta Lányi Károly. Fantasztikus alakok voltak ezek, ismerős emberek és ismeretlen, soha nem látott szörnyek, az egyik fa szakasztott olyan volt, mint az egyik elhalt eperjesi tanárja, Szamatóczky Márton, szeme, arca, bajusza, torzonborz üstöke, mind, mind tökéletesen kirajzolódott gallyaiból, ágaiból, még a kezét is úgy tartotta ütésre, ahogy ő szokta, ugyanaz a mozdulat... egy nagy virgáccsal szaladt eléje ütésre készen. Aztán jött egy boszorkány, két seprőt lógatva a két kiterjesztett kezében. Ezt a vén banyát is ösmerte. Kofa volt valamikor Eperjesen. Aztán egy huszár alakja bontakozott ki, disznón ülve, kivont karddal látszott nyargalni eleibe, hogy legázolja, hogy nyakát elvágja. Hejh, szörnyű volt ez! Amonnan egy medve csörtetett, kiöltött nyelvvel. (Ez egy bokornak volt a figurája.) És a hány fa, annyi szörnyeteg. Faunok, sárkányok, Meduza-fők, egy óriási kecske szárnyakkal egy lábon futott, s ami mindennél vérfagyasztóbb, irtózatosabb volt, az alakzatok mögött a hajdani kassai hóhér, Skrobanek János, (akit gyermekkorában látott Lányi egy akasztásnál) lépegetett kimérten, messziről fenyegetőzve az ökleivel.

– Mihály, Mihály, én nem megyek az erdőbe. Nem megyek, nem megyek.

S állva maradt az ugaron.

– Hát mit akar tenni? – förmedt rá Toportyán bosszúsan.

– Inkább itt maradok, megvárom, amit a sors hoz, inkább megfordulok és megyek a faluba házak közé, emberek közé, de én az erdőbe nem megyek.

– No csak az kellene. Hiszen ha a faluba megy, minden kisül. Aztán ott vár a kocsink, hát oda kell menni.

– Nem mehetek, Mihály. A fák bosszút állnak rajtam. Fenyegetnek. Nincs erőm oda menni.

Toportyán visszatért hozzá, megfogta a kezét, hideg volt, mint a jég és reszketett az övében. Halotti sápadtság terült el arcán, a szemei kidülledtek, s az irtózat, a téboly fénye szaladgált karikáikon.

– Jöjjön, jöjjön! Szent isten, csak nem vesztette el eszét...

S vonszolta magával erőszakkal, árkon, barázdán, tüskén keresztül.

Az örökkévalóságig tartott, míg a kocsihoz jutottak. A tót paraszt nyugodtan aludt a kocsi ülésén, úgy hortyogott, hogy a madarak, mókusok meg se moccantak. Nyilván találgatták maguk közt, milyen új vadállat lehet az.

– Hej, Zvarina! Talpra Zvarina! – kiáltott rá Toportyán. – Egy, kettő, három, indulunk. Üljön fel, ifjú uram!

Az ugyan nem bírt volna magától fölülni, úgy kellett fölemelni, mint a gyereket: a kiállott izgalmak beteggé tették.

Zvarina felriadt, hamar elkészült s közibe vágott a két fakó lovacskának.

– Csak sebesebben, sebesebben! – sürgette idegesen Károly, aki behunyt szemmel ült ott fehéren, mint egy kisértet.

Kivette zsebéből minden aprópénzét s oda adta a szekeresnek.

– Ez mind a tied, de vágtass úgy, vágtass, amint bírsz.

Zvarina most már megeresztette az ostort s a két ló elkezdett rohanni eszeveszettül, mint a mesékben azok a kócos, girhes táltosok, akik parazsat esznek, felhőt isznak.

Amint igy villámgyorsan gurult a kis ekhós szekér a keskeny erdei uton, melyre cserfák, nyírfák borultak, egyszerre csak odavágodott egy gally a Lányi Károly szeme közé.

Fájdalmasan szisszent föl. Toportyán odapillantott. Hát vér folyt a gazdája arcán és a szem, a jobb szem, nem volt többé sehol, csak a puszta üreg meredezett a pilla alatt, melyből véres nedv szivárgott.

– Huh, a teremburáját – kiáltott fel Toportyán kétségbeesve. – A gally kiütötte az úrfi szemét. Állj meg Zvarina, állj meg!

Leugrott és vizet hozott kalapjában, az ut alatt csörgedező patakból, kimosta a szem helyét és bekötötte egy kendővel.

– Jaj nekem, jaj nekem – siránkozott. – Hogy megyünk most már haza? Mit mond a szegény tekintetes asszony? (A kezeit tördelte, haját tépte.) A legszebb legény volt a megyében, de még azon túl is. Minek is engedtem az erdőn menni szegény kis gazdámat, mikor érezte, mikor tudta, hogy a fák bosszút forralnak ellene.

– Még most is fenyegetnek, Toportyán – nyöszörögte. – Látom a másik szememmel.

A tót kocsis is megrendült, sopánkodott, átkozódott, fejét vakarta és elmagyarázta, hogy a gally először a lőcsben akadt meg és megfeszülvén, onnan csapott roppant erővel a fiatal ember arcába. Ejnye, ejnye! No az bizony baj. Kivált ha az ember leánynézőbe megyen.

– De talán már nem is megyünk? – kérdé együgyű kíváncsisággal.

– Hallgass és hajts tovább!...

De a Zvarina jó szíve nem tűrhette, hogy hátra hajolva, mindenféle fűveket és zsírokat ne tanácsoljon a szemre, s egyébként is ne vigasztalja utasait.

– Hiszen persze, nem jól esik az embernek, ha az egyik ablakát beverik, mivelhogy csak két ablaka van. De ha meggondoljuk, hogy az egyik ablakon épen annyit lát, mint a mennyit kettőn látott, hát akkor már mingyárt nem olyan baj, hogy beverik.

– Hallgass, hallgass Zvarina. Ne beszélj nekünk bolondokat.

*

Lányit haza az anyjához hozta Toportyán, ama Zvarina nevü losonci fuvaros szekerén. Otthon hetekig tartó ideglázba esett s élet-halál közt lebegett sokáig. Az eperjesi orvos, aki gyógyította, nem sok reményt kötött hozzá. „Ha megél is – mondá – nehezen lesz épeszű ember.“ Lázálmai, borzalmas visiói, phantasmagoriái baljóslatú sejtelmeket ébresztettek.

De nem lett semmi baja, mert kis diák koromban Rima-Szombatban magam is ösmertem őt. „Diákverő Lányinak“ nevezték közönségesen. Sápadt, magas, meghajlott dereku öreg úr volt, foglalkozására írnok a megyeházán (mondták, hogy gyönyörű írása van). Arca szép lett volna, de az nagyon elcsúfította, hogy csak egy szeme volt. Kopott ruhában, meglapulva, félénken járt a házfalak mellett télen-nyáron egy vastag pamutból kötött piros és zöld kendőbe becsavart nyakkal, egy vasbotra támaszkodva és két sárga kutyát, két kedvencét vezetve ketté elágazó zsinóron.

Minket diákokat érdekelt mind a vasbot, (mert akkor nagy háborúink voltak a csizmadia legényekkel), mind a két kutya, kiket Párisnak és Londonnak nevezett. S minthogy az öreg írnok szemben lakott a gymnasiummal, volt sok incselkedés, imposztorság a kutyákkal. Az írnok szenvedélyesen szerette kutyáit és miattuk meggyűlölte lassan-lassan a diákokat, akik a kutyákat hajigálták.

Szóval egy soha el nem múló ellenségeskedés támadt a diákok és Diákverő Lányi közt. Sok diákgeneráció az öreg írnokon tanult meg verselni, gúnyolódó pentametereket és hexametereket kanyaritván, melyeket skandálva kiáltoztak utána.

Dühbe jött ilyenkor s vasbotjával kergette meg a diákokat, egyet-kettőt meg is dögönyözött néha napján.

De az okosabbak tudták a módját s elfutottak előle a Perecz József uramék nagy diófája alá. Oda nem mert elmenni a félszemű írnok. A diófa salva gvardia volt, mint a szentelt vízzel elkeritett kör, a hová az ördög be nem juthat.

Az öreg diákok kitanitották a „golyhókat“ erre a különös arkánumra.

– Csak szaladjatok a legközelebbi fa alá. Oda ő nem mehet. Onnan bízvást szavalhatjátok a verseket, ha megpukkad, se tehet semmit.

– De hát miért?

– Mert idiosincrasisban szenved. Fél a fáktól. Ellenszenvezik velök, irtózik tőlük. Azt mondja, hogy üldözik. Nem menne az végig egy erdőn az Andrássy-domíniumért se. Az utcán is messziről kikerüli a fát és elfordítja a szemét, hogy ne lássa.

– És van ennek valami különös oka?

– Az, hogy bolond.

„A én pohárom“

Nehogy kiigazítsa a korrektor, mert igy kell lennie: „A én pohárom“. Igy mondta a kis Bercike. A Bercike a „németke“, legkisebbik fiam, akit én németnek neveltem. Egyszer meg is írtam, milyen hermetice volt elzárva szegény a magyar szótul. Hanem mégis beszivárgott az hozzá a levegőben, a patakok locsogásában, az erdőnek zugásában. Örök rejtély az, miképpen. És egyszer csak megrázkódott, mint a mesékben a kővévált emberek, lerázta magáról a rátukmált nyelvet, az idomtalan gúnyát, amit erőszakkal szabtak a lelkére s elkezdett magyarul beszélgetni.

Persze rosszul. Nevettük. Halljátok a németkét! Mondd csak még egyszer! Ő csak bámult ránk a fényes diószin szemeivel, nagy komolyan és illesztgette, csucsorította a szájacskáját a gömbölyű szittya szavakhoz, melyek olyan furcsán változtak el az ő ajkán az ott szaladgáló amorettek között. És olyan édesek voltak mégis, mint a csurgatott méz. Mikor azt mondta: „A én macska“ bizonyára nevetett az iromba kandúr is a bajusza alatt és a poharak mind úgy csillogtak, fénylettek és szikráztak, amint feléjük mutatott: „Melyik a én pohárom?“

El is mentem mindjárt az üvegeshez, megvettem a legszebb kristálypoharat és rávésettem: „A én pohárom“, hadd legyen meg örökítve a családban az ő első magyarsága.

Két álló évig ivott belőle gyanútlanul, mikor egyszer csak megbicsaklott az ebédnél, eltolta durcásan:

– Adjatok más poharat! Nem iszom ebből többet.

Ösmerni kezdte már a betűket, a lefelé-fölfelé kunkorodó egérfarkak jelentőségét, erejét, hogy azok ide lefogták az ő rossz magyarságát. Tudta már, hogy „a én pohárom“ nevetségesen hangzik. Hiszen azóta megtanult magyarul, nálamnál is jobban, zamatosabban, szinesebben. Olyan lehetett ez neki, mint a debreceni diáknak a „signum“ mely mindig emlékezteti, hogy valamit nem tudott. És azt tartom, a bátyja „a magyar fiunk“ is csúfolta néha-néha.

– Igaza van a fiúcskának, – szólt az anya. – Nem tudom melyik képviselő volt az, aki egyszer elhibázta a latin citátumot. Hát képzelje, hogy most rávésnék az ivó poharára „Videant consuli“ és abból kellene innia minden nap.

Hát jól van, nem bánom, ne igyék többet a pohárból. Végre is már hét éves innen-onnan, ha sérelmes neki a dolog, válasszon más ivóedényt, de énnekem kedves a pohár, elveszem magamnak.

Ezentúl én ittam „a én poháromból“ s úgy megszoktam egy idő múlva, hogy nem is ízlett se a bor, se a víz, csak ebből az egy pohárból: még ha utra mentem is, velem jött a pohár, soha sem tapasztaltam volt még magamban olyan ostoba ragaszkodást élettelen tárgy iránt.

De vigyáztak is rá a háznál, mint valami klenodiumra. Minden új szobalány megkapta a nyílt parancsot: „Ez pedig az úr pohara, isten ments, hogy baja essék.“ A terítésnél nem volt szabad az asztal szélére tenni, mert onnan könnyen leeshet, se az asztal közepére: „mert ha a függőlámpa le találna zuhanni, mindjárt összetörné a pohárkát.“ Egy tisztás volt hagyva számára az asztalon a terítékem előtt, ott állott mosolygós föliratával egyedül, bizonyos fönhéjázással, fölhivta a vendégek figyelmét, kik rendesen kikérdezgették, mit jelent a fölirata.

Hanem hiszen egyéb sem kellett. Mintha beszabaditanák a kecskét a káposzta közé. Soha se vagyok olyan bőbeszédű, mint mikor a fiaimról mesélhetek.

Bánom is én ilyenkor, unják-e, nem únják-e? Tudom, hogy ez szamárság tőlem – de nem birok megszabadulni a szamárságomtól.

S még kevésbbé ügyelhetek arra, hogy a Bercinek is inyére van-e ez? A kis fickó megszegi a fejét s úgy néz le a padlóra, mint egy bakonyi zsivány. De látom is én azt? Hiszen nem tarthatok én detektivet minden embernek a lelkében. Egy kis pszichologiám nekem is van, de csak akkor mozdul, mint a sün, ha megpiszkálják. Honnan jőjjek arra rá, hogy a kis gyereket vérig bosszantja a pohár, hogy olyan az neki, amint ott áll örökön-örökké az asztalon, mint a Hentzi-szobor? Szégyen és pirulás jár vele. Bizony, soha nem jutott volna eszembe, hogy abba a csöpp fejben is megvan már minden, ami az emberiséget mozgatja.

Hanem amint most karácsony előnapjának reggelén megfogom a Bercit, hogy kivallassam, mit szeretne kapni estére: „Légy bizalmas, kicsikém, mondd meg nekem, az anyádnak nem szólok, mert az fösvény.“ Hát a fiú nem felel, elszalad pirulva, szégyenlősen, ám kevés vártatva visszajő és egy kis cédulát csúsztat a zsebembe:

– Majd csak akkor nézd meg, mikor már én kiszaladok.

S ezzel hanyatt homlok rohan ki a legutolsó szobába. Megnézem a cédulát, hát az van ráírva az ő bizonytalan gyerekes betűivel: „Törd össze a én poháromat!“

Fölkerestem, összeszidtam:

– No te Rontó Pál! Ki látott már valaha ilyen gyereket? Majd én bolond vagyok, úgy-e, hogy legkedvesebb poharamat összetörjem? Hát van neked jó eszed, hogy ilyeneket kívánsz karácsonyi ajándéknak? Ebugatta kölyke, még szép tőled, hiszen azt is kívánhatnád, hogy gyújtsam föl a házat.

Az anyja is faggatta titokban:

– Kimegyek a városba, mondd meg, mit szeretnél karácsonyra, azokon felül, amik már megvannak; apádnak nem is szólok róla, mert az fösvény, megveszem a magam pénzén.

– Nem kell nekem egyéb, – felelte a fiú makacsul – csak az, hogy törjétek össze a poharat.

– Jaj, olyat ne kívánj! Ó, te bohó... te bohó! Hiszen édes apád agyon is ütne engem a pohárért. Tudod, milyen nagy becsben tartja, épen azért, szívecském, mert te ittál belőle, mikor kicsi voltál. Tudod, apa hogy szeret téged. Aranyért, ezüstért oda nem adná az ivó poharadat...

Elbúsulta magát a mi kis németünk, leült egy kuckóba morcos képpel, földuzzasztott ajkakkal, csak a fehér fogai villogtak, csillogtak, mint a rizskása szemek, de a szeme sötéten meredt a padlóra, se nem játszott, se nem beszélt senkivel, se a képes könyveket nem nézegette és az egész lakás olyan szomorú üres lett; siri hangon ketyegett az óra, a mókus kijött az odujából, megállt a szoba közepén, a nagy lompos farkát föltette a hátára paplannak s úgy pislogott a serét szemecskéivel a gazdájára; a macskát is elfogta valami méla hangulat, valami fázékonyság, odaült ő is a fiú mellé, fölborzolta szőrét és nézte, nézte merengőn, fitymálón a falra akasztott majolika tálat. Egy tál, amin soha nincsen semmi! Ott voltak cinkatonák az asztalon, ki ledülve, ki fejjel beleakadva az asztalrepedésbe. A falovak befogva, fölszerszámozva vesztegeltek a könyvszekrény mellett, de nem volt, aki megindítsa. Gyi hó! A kanári is búsan gubbaszkodott a legfelső fácskáján, mintha a feje fájna... Mindenki olyan szomorú minálunk, mikor a németke haragszik.

Jó szerencse, délfelé eléjöttek a pajtásai az elemi iskolából s ezek szétbeszélték egy kicsit. A Veleczky Pista ahányszor jön, mindig elvisz valamit, arra vigyázni kell, a Bolnyaki Pali pedig mindig hoz valamit, ahányszor eljön, vagy vörhenyt, vagy legalább szamárhurutot, arra is vigyázni kell. De hát az egész kicsiből áll. Mindössze megforditva kell őket vesztegzár és vizsgálat alá venni: a Pistát mikor megy, a Palit mikor jön. Nehéz dolog a pajtáskodás.

A szobalány beszéli, (persze csak most utólag, mióta a következmények figyelmessé tették), hogy a Berci váltig kérdezgette a fiúktól:

– Szeret-e az apátok benneteket?

– Természetesen.

– Megtesz-e mindent, amit kértek?

– Hol igen, hol nem.

– És ha nem teszi meg, kihez fordultok akkor?

– Hogy kihez? – gyulladt ki Bolnyaki Pali. – Csak a nagyapámnak szólok olyankor és az mingyárt ráncba szedi a mamámat is, apámat is és megvan minden.

– Hát te Pista?

– Én is a nagyapa arcát cirógatom meg, pedig úgy szúr, de úgy szúr, mint a maszlag tehénkéje.[1]

Csakugyan ilyenféle tárgyalásnak kellett lefolynia a tacskók közt, mert a Berci később, alighogy elmentek az iskolatársai, benyitott nagy garral, félrecsapott kalappal a szobámba. Épen sietős írni valóm volt a karácsonyi lapokba, rászóltam idegesen:

– No, mit akarsz, koma?

Megállt az íróasztal előtt nagy bátran és csípőre tette az egyik kezét, ahogy a szakácsnétól látta, ha nagy indulatban jár el.

– Van nekem nagyapám? – kérdé.

– Nincs, fiacskám, – feleltem nyájasan.

– Hát hová tetted? – szólt, afféle gyanúsító tekintettel, mintha én loptam volna el a nagyapját.

– A nagyapád meghalt, Bercikém és most az égből néz rád.

– De nem lehet hozzá beszélni?

– Lehet, de csak imádságban.

– De nem lehet lehívni?

– No azt már nem – feleltem szórakozottan, újra az írásba merülve.

Nem is gondoltam a csacsogására. Eltelt, elaprózódott sok egyébbel a nap, melynek estéjét olyan nehezen várták a gyerekek. Kigyúltak a kis gyertyák a fenyőfán. Kiosztottuk az ajándékokat, de Berci csak mégis el volt szontyolodva, komoly és elgondolkodó maradt egész este, ímmel-ámmal nézegette a játékait. A fotográfus masinára megjegyezte: „Napfény kellene hozzá, mit ér, ha nincsen napfény?“ – Egyetlen egyszer fölhuzta a Flobert puskája ravaszát és elcsettentette: „Erdő kellene hozzá, mit ér, ha nincsen erdő?“ Hamar bekivánkozott az ágyba és a puskáját is oda vitte maga mellé. Mire átnéztem a korrektúrákat és bementem a hálószobájukba, az én cselédkéim már mind aludtak, mint a tej, Berci mellett a puska keresztbe téve a paplanon, a kezei pedig összefonódva; imádkozás közben aludt el. A nagyobbik fiú ezüst órát kapott és arany pecsétgyűrűt: a gyűrű az ujján volt, az óra pedig oda volt kötve a hálóinge madzagjához és ott ketyegett a mellén. Megnéztem, épen tizenegy óra. Gondoltam magamban: egy óra múlva lesz az éjféli mise. Istenem, milyen szép egy éjféli mise falun; dermedt szárnyú verebeket eresztenek ki a templomban. Lucaszéket hoznak az emberek... És kivált a mi falunkban, milyen kísérteties mindez! Öt perccel éjfél előtt minden karácsony estéjén nagy dübörgés hallik a temetőtül végig a nagyuton a templomig. Egy láthatatlan hintó robog el; halandó szem nem látja se a lovakat, se a hintót, csak két égő hintólámpást, mely párhuzamosan fut a levegőben, de a kerekek robaja, az ostorpattogtatás világosan kivehető és a vak is láthatja a szikrákat, amit a kövek hánynak a bevágodó patkóktól... Száz esztendeje lesz innen-onnan, minden karácsonykor ezen a hintón járnak éjféli misére a Luzsénszky báró kisasszonyok és ott ülnek valahol láthatatlanul, hófehér selyemlepedőkben az élő hívek között. Aki mellé ül, az meghal abban az évben. Egyszer gyermekkoromban aranyos topánkát találtak a templomban az éjféli mise végeztével. Valamelyik Luzsénszky kisasszonynak kellett elejteni. A kifelé cammogó Tepelyi Jánosné meglátta, fölemelte a kövezetről, de amint kivitte az istenházából, elmállott a levegőben, hamu lett. Azóta csak az egyik kisasszony jár misékre. (Mezitláb van a másik, nem jöhet.) Kettővel eszerint kevesebb a halálozás a faluban, minthogy két szomszédja volna, ha eljönne.

Derék Luzsénszky kisasszonyok; én ugyan nem ösmertelek, de a bedült kriptátokon (ott van a szegény szüleimé mellett) eleget játszottam gyermekkoromban, köszönöm nektek, hogy hazavittetek a falumba – úgyis még valami beszélytárgyat kell onnan keríteni.

Átsiettem a szobámba levetkőzni, eligazitván dolgaimat, „a én poháromat“ megtöltöttem luhi vízzel, amit sohasem szoktam elmulasztani éjszakára, mert ha a görcsös köhögés előfog (pedig bizonyosan előfog) félálomban is kapkodok az enyhitő víz után; oda készítettem a csöngettyűt, az olvasmányt, ha nem tudnék éjjel aludni, aztán lefeküdtem, rágyújtva egy havanna szivarra, csakhamar lecsavartam a villanykörtét, hogy a nagy fény ne sértse a szememet.

Nem volt nagyon sötét, mert sötétben nem jó szivarozni, a hold egy csöppet se világított, a csillagok pislogtak és egy kis tejszint eresztettek be a szoba feketeségébe. – Emlékszem, hogy jól kivehettem a tárgyaimat, a bronzbárányom ott feküdt szelíden a bőr vánkoson s a Berci kitömött hollója feketén vált ki a kékes-barna homályából.

Igy szivarfüst mellett görgettem magam elé, meghizlalt fantáziával, a gyermekkori benyomásokat. Mit is kellene megírni? Milyen epizód volna alkalmas? Az apám élményei közt kezdtem turkálni. Sokat megírtam már azokból, amit ő gondolt, amit átélt vagy amit tőle hallottam. Ha az elődnél nem leltem semmit, a gyerekeimhez fordultam. És azok is segítettek, adtak impulzust, motívumot... Eh, könnyű úgy írónak lenni, hogy az ember két generációt kizsarol.

Valami hűs áram támadt a szobában, mintha egy szürke füstkéve ereszkednék le a boltozatról, tompitó nesz támadt a falakból, amit hallani nem lehet, csak érezni. Úgy tetszett egy percre, az ajtó nyílik. Talán a cseléd jön. (Gyakran megcselekszi éjjel, hogy a gázkályhát lecsavarja.)

Ah, nini! Az édes apám lépett be. Ugyanabban a fekete kabátban van, amelyben eltemettük. Szent Isten, megvan mellényén a pecsét is, amely a viaszgyertyáról rácsöppent. Ahogy megáll, ahogy a fejét tartja, mindenben a régi, nem változott meg semmit, még a Kossuthszakálla sem deresebb.

Bár jól tudtam, hogy régen meghalt, még sem éreztem félelmet, se különösebb meglepetést. Pedig észnél voltam, nem aludtam. Becsületemre mondom, nem aludtam.

... Hiszen tudnám, ha aludtam volna. Hiszen ha én alszom, többnyire a szüleimnél vagyok. A fele időmet most is köztük töltöm. Óh, az más. Szeretnek, korholnak, járnak, kelnek, ebédelnek, dolgoznak, szóval élnek, nem haltak még meg és én magam is fiatal gyerek vagyok. Oh, az más, ha alszom, ha álmodom. De én most még nem alszom... Majd később, majd talán egy óra múlva (mihelyt a fal felé fordulok) otthon reggelizünk együtt, az édes anyám is, a Mari húgom is...

De ez most nem az, óh, nem. A megholt apám van itt (később jövök össze majd az élővel). Olyan különös, hogy nem csodálkozom a megjelenésén, de nem tehetek róla, minden idegem rendben van, éppen csak úgy szólítom, ahogy szokás az érkező szülét.

– Isten hozott, apám, hol veszed itt magadat?

Az öreg úr kedvtelenül húzogatta a szemöldjeit.

– A Krányik Zsuzsit kisértem ide. Ki van rendelve az itteni éjféli misére.

– Ki az a Krányik Zsuzsi?

– Hát nem emlékszel? A tót leányka, a Zsuzsika, akivel annyit játszottál gyermekkorodban. A ki aztán később pesztonka lett az öcséd mellett. Ej no, tudnod kell. Tüdőbetegségben halt meg. Különben mindjárt itt lesz.

– Emlékszem homályosan. Igen-igen, a kis Zsuzsika. De mért kellett vele jönnöd, ha kellemetlen?

– A rend, fiam, a rend... A másvilágon mi szolgáljuk azokat, akik az ittenin minket szolgáltak.

– Ugyan ne beszélj!

– Egyébiránt nem is ez a fődolog, amiért jöttem. Nálad van egy kis eligazitani valóm. Igen, te nálad. Mintha egyébként is nem lennék tele gonddal, bajjal. (S ahogy mindig szokta, most is belekapott bosszúsan az üstökébe.)

– Bajjal, gonddal, mondod? De hiszen azt tanítják, hogy a halállal minden baj megszűnik.

– Ostobaság! – vágott közbe hevesen – képzeld csak, azzal nyomoritottak meg, hogy minden éjjel Krizsnócra kell járnom imádkozni a lutheránus lelkek közé. Most adtam egy instanciát az istenhez, engedje meg, hadd énekeljek én csak otthon a templomban, a katholikus lelkek között, de még eddig nincs indorsata. Oly lassan megy ott is, oly lassan megy sok dolog és olyan furcsán...

Csóválta a fejét; ezerszer láttam igy, mikor a vármegyére panaszkodott.

– De hát ti hogy vagytok? – ugrott át egyszerre más tárgyra (ilyen volt a szokása) s meleg és jóságos lett a hangja, mintha balzsam volna benne. – Anyád egyébiránt azt üzeni, ne szídd ezeket az erős szivarokat. Hát a gyerekeid hogy vannak?

– Köszönöm a kérdésedet, apám, mind megvagyunk, hála istennek. Hanem jó, hogy a gyerekekről szóltál, hadd kérdezzek valamit.

– No, no. (És leült nyugodtan az ágyam szélére.) Hallgatlak, fiacskám.

Kínos volt a kérdés, a legszomorúbb eseményt kellett szellőztetnem, amely ért; szívem szorult, hangom fulladozni kezdett. A vizes pohár után nyúltam és fölhajtottam fenékig. (Nem biztos-e, hogy ébren voltam?)

– Innen-onnan nyolc éve lesz, apám, keresztül utaztam a falunkon, leszálltam a kocsiról a temetőnél és elvittem a két gyermekemet a sírotokra... Tudsz te arról?

– Persze – vetette oda nyugodtan.

– De nem ezt a mostani két gyereket... Csak az egyik volt ezekből.

Az öregem bólintott a fejével, hogy tudja.

– És a két gyerek kinyitotta a sorompót, bement a sírra, virágot tépni emlékül; violák voltak, májszínű violák és fehérek és amint a kisebbik lehajolt tépni, behorpadt a sir egy helyen és a lábacskája egész bokájáig becsúszott. Mondd meg nekem, apám, ki fogta meg közületek a lábát? Melyitek tette azt?

Fölkacagott az üde, vidám nevetésével, mely után most, mint annakelőtte, elfogta a köhögés, de olyan erővel, hogy mozogni látszottak tőle az ablak tüll-függönyei.

– Hát az anyád, te bolond. Ki tette volna más, mint az anyád? Neki kellett a kis unoka... neki kellett.

És olyan édesdeden nevetett újra, mintha egy jó tréfa lenne, pedig majd a szívem hasadt meg tőle.

– Volt lelke megtenni! – nyöszörögtem szemrehányón, keserűen.

Hatalmas, bozontos szemöldjei összevonódtak szigoruakra.

– Ugyan, ugyan, – támadt rám dorgáló hangon – hát irigyled szegény anyádtól azt a kis örömet? Ő is megkapta az unokát és te is visszakaptad a fiút. Hát mit akarsz még?

– Milyen fiút?

– Hát ugyanezt. Csak a neve Berci, János helyett.

A fejemet ráztam, úgy kell lenni, hogy ráztam.

– Ugyanazt a fiút, ha mondom – szólott ellentmondást nem türő modorában rácsapva kezével a paplanra (de semmi neszt nem okozott a kézcsapása, éppen semmi neszt), azok az arcvonások, az a mosoly, az a nézés, az a lélek. Ki volt az csinálva odafönn. Én csak tudom, én jártam közbe. Hát ne locsogj szamárságokat!

Felelni akartam és annyi kérdezni valóm volt, anyámról, húgomról, mikor egyszerre besuhant egy árnyék, mintha a falon jött volna körösztül és amint jött közelebb, közelebb, kibontakozott, testté lett a Krányik Zsuzska. Milyen bosszúság, hogy megzavar! Szakasztott az, – csakugyan a Krányik Zsuzsi, az ő kenderszöszke hajával, melynek varkocsába egy csikós sáfrány színű selyem darab van befonva s a végén máslira kötve. Ejnye, de ismerős kelme! No persze. Az anyám ruhájából van ki hasítva szalagnak. Csakugyan, csakugyan. Emlékszem e ruhára, ebben vitt a mama először Rimaszombatba. De mindenben a Zsuzsi ez, az a csinos, eres halántékú fehér arc, a fitos orrocskával; most is olyan fürgén lépked, a kurta fehér pettyes karton szoknyája tetszetősen rázódik hajlékony csípőin. Ki is van szakítva, ha jól nézem felül a ráncaiban. Utcu Zsuzska, ezt aligha nem én szakítottam még ki birkózás közben, ezelőtt harminc esztendővel. Ej, ej, Zsuzska, az ördög hozott most téged ide, Zsuzska!

Zsuzska rám se nézett, oda állt nagy begyesen az apám elé.

– Menjünk, tekintetes úr, mert elkésünk.

Apám fölemelkedett az ágy széléről, hogy induljon.

– Ugyan ne hallgass rá. Csak nem mégy már el? Hiszen mondtad, hogy még valami igazítani valód van itt.

Zsuzska megrántotta a kabátját, türelmetlenül, idegesen.

– Menjünk, menjünk!

– Hallgass, Zsuzsi, mert megverlek – förmedtem rá mérgesen.

Mire rám szegezte a fényes kék szemét, nevetve s negédesen húzogatta ide-oda válllapockáit.

– Elhiszem, hogy megver, mert maga kávét iszik. Bezzeg, ha én is kávét innám, nem tudom, ki volna akkor erősebb.

(Úgy rémlik előttem, hogy ezt szokta volt mondani harminc év előtt is, ha fenyegettem.)

– Ne bántsd a Zsuzsit, édes fiam, neki igaza van, mennünk kell.

– De hát az eligazitás...

– Mindgyárt rendben lesz, mindgyárt, mingyárt.

Zsuzsa most megragadta apám kezét, húzni kezdte nagy kétségbeeséssel és csodálatos erővel kifelé.

– Mindjárt kukorékolnak a kakasok – lihegte lázasan, ijedten – mindjárt kezdődik a mise.

– Ejnye, te kis ringyó! – pattantam föl szörnyű dühvel, mikor láttam, hogy sikerül apámat elhúznia – nem ereszted el most tüstént.

Kihajoltam az ágyból és teljes erőmből úgy vágtam pofon – a kis éji asztalkát, hogy meglódult és félrebillent: csöngettyű, gyufatartó, pohár legurult róla, tompa zörejjel emezek, recsegő csörömpöléssel a pohár, mert ezer darabra zúzódott szét a padozaton.

Mi volt ez? Hideg borzongás szaladt végig a hátamon. Szétnéztem. Üres volt minden. Árnyak se lebbentek, párák se foszladoztak, a bútorok se pattogtak, nem volt itt semmi, semmi. Csak a bronzbárány pihent nyugodtan, csöndesen a bőrvánkoson és a kitömött holló bámult rám egykedvűen a szekrény tetejéről.

Messze dobtam el a szivart, mely még mindig füstölgött. Odacsapódott a kályhához és a szürke hamurétegen át még kipislogott sokáig az élő tűz, mint egy nyúl szem...

Aztán fázékonyan, kábultan húztam magamra a paplant és nem emlékszem semmire többé, csak reggel keltem föl a rettentő ujjongásra, amit Berci művelt, látván „a én pohárom“ üvegcserepeit a padozaton.

Kurjantott örömében, aztán odajött hozzám, a diószin szemek hálásan pislogtak, megcsókolta lelógó kezemet.

– Köszönöm – selypité – hogy összetörted.

Megfogtam a fülét. Minden eszembe szökött egy szempillantás alatt, ami tegnap történt és ami az éjjel történt.

– Ohó, imposztor! Nem én törtem el a poharat, de a nagyapád. Hittad, eljött és összetörette velem.