Mikszáth Kálmán

Nemzetes uraimék

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-860-6

MOBI ISBN 978-963-387-861-3

TARTALOM

I. FEJEZET – A SZIKRA TAPLÓT TALÁL
II. FEJEZET – EGY VÁRMEGYE A LEVEGŐBEN
III. FEJEZET – EGY PÚP A FÖLDÖN
IV. FEJEZET – A LACZKÓ-HADAK
V. FEJEZET – A NAGY FANTASZTA
VI. FEJEZET – A MÁCSIK NAGY EREJE
VII. FEJEZET – A GÁBOR GYEREK ŐFENSÉGE
VIII. FEJEZET – A PRIBOLYI ORSZÁGÚT
IX. FEJEZET – BIRIKE MEGNŐTT
X. FEJEZET – A VIRTUS
XI. FEJEZET – HA AZ EMBER A FELHŐKIG ÉR
XII. FEJEZET – A LACZKÓ-HÁZ ELSZÉLEDÉSE
XIII. FEJEZET – A PRIBOLYI SZÖRNYŰ NAP
XIV. FEJEZET – MEGINDUL A ROZSDÁS VITÉZ
XV. FEJEZET – A MEGLŐTT ZÖLD SZEM

FÜGGELÉK
A NEMZETES URAIMÉK CÍMŰ REGÉNY VÁZLATAI ÉS VÁLTOZATAI
DOMINE CHALUPKA
HOMÁLYOS ÜGY
ELBESZÉLÉS

I. FEJEZET – A SZIKRA TAPLÓT TALÁL

A pribolyi matrikulában, úgy emlékszem, nagyon az elején van feljegyezve az a nevezetes sor, mely ennek a történetnek szülőanyja. Ott pedig az áll, hogy nemes Mácsik György, die Augusti 17, Anno 1835 vette el magának házastársul nemes Laczkó Annát. Ezt már onnét a macska se kaparhatja ki.
Megesküdtek, s ezzel a derék Mácsik György bejutott a Laczkó-famíliába. Ami különben nem volt nehéz dolog, mivel csupán Priboly helységben, mintegy harmincnégy családból állott a Laczkó-nemzetség, s ezen famíliában számtalan szebb-csúnyább leányzó találtatik. A környék egyéb falvaiban, sőt még a távolabb megyékben is mindenütt lakoztak Laczkók, s mind olyan szegények valának, mint a templom egere. Ezekből bizony könnyű volt feleségre tenni szert. De nem is állította Mácsik György soha, hogy nem volt könnyű, sőt inkább sokszor nyilatkozott ellenkezőleg; hogy Anna a gallérjára varrta magát, hogy öt esztendeig kerülgették a gügyüi, míg végre egy gyenge percében (szinte csodálatos, hogy valaha gyenge perce is volt a nagy Mácsiknak) nekiugrott a házassági köteléknek.
Amint volt, úgy volt, ki keresné? Elég az hozzá, főkötő alá került Laczkó Anna, s lőn ennélfogva, hogy női ágon történik a Laczkó-família felvirágzása. Mácsik György megtalálta egy napon a családi archívumban (a padlás tetején egy repedt teknőben) a békési iratokat.
Hm! Ez volt még csak a nagy riadalom, mikor híre ment villámszárnyakon faluról falura, hogy egy egész vármegyéhez formálnak immár jusst a Laczkók. Megvan, ott áll feketével a fehéren, olyan világos, mint a nap. Úgy körülbelől másfél falu jut egy-egy Laczkó-vérre. Biz azoknak felvitte isten a dolgát egyhuzomra! Mégiscsak nagy dolog az a származás!
Bezzeg szépek lettek mindjárt a Laczkó-lányok az egész környéken. A família összeült, előjöttek a fi– és női ágak, vők, sógorok és mindennemű oldalrokonok Mácsikhoz, úgyhogy be sem fértek a kúriába, a téres pajtában kellett megtartani a konferenciát, mely a még akkor fiatal Mácsiknak egy szívvel-lélekkel plenapotenciát szavazott meg mindenekre nézve, amiket jónak látna cselekedni a Laczkó-had érdekében. – Nem volt még ilyen lelkesedés a Mária Terézia-beli diéta óta a világon!
Mácsik szíve dagadozott a büszkeségtől, s azon a napon formálódott át egész lénye olyan méltóságossá, olyan hatalmasan merevvé, aminő egész mai napig. Nyomban komissziót küldött ki az alföldre, amely színről színre lássa meg a jusst s jelentést tegyen róla a családnak. Filcsik István (akinek az anyósa Laczkóleány) s körteképű Laczkó Pál, a bodonyi molnár, járták meg ez időtájban Békés vármegyét, s csodadolgokat regélének azóta, a mesés megmérhetetlen pusztaságokról, hol huszonkét szeme van az arany kalásznak, hol mire a rétnek túlsó részét leberetválják a kaszások, már az innenső részén azalatt megint megnő a hasig érő selyemfű. Különösen a körteképű látta nagyon szépnek a Laczkóbirtokokat. Csak az a kár, hogy vízimalom nincs egy sem azon a vidéken. Mácsik ezalatt rendre vette a vármegye legszájasabb prókátorait, s azok valamennyien biztatták, úgyhogy csak ki kellett választani, melyiket boldogítsák a békési üggyel, hiszen olyan tiszta dolog, hogy hét esztendős gyerek is kipörölné. Nem kell ahhoz valami nagyon okos ember; mert az még el találja rontani a nagy eszével.
Fölteszem ugyan, hogy nyájas olvasóim közül nincs egyetlen prókátor sem, aki megkövetelje tőlem most a Laczkó-pör tényálladékát – hát nem unalmaskodom vele és csak annyit mondok el, amennyi éppen szükséges – hogy belezavarodjanak. Mert bele volt ebbe zavarodva évekig nemcsak a Laczkó-família, hanem a vármegye is, a szeptemvirális táblával egyetemben.
Kezdődik pedig ez a pör ott, ahol a Commissio Neoacquistica.
Ez a Commissio Neoacquistica (mert senkinek se káptalan a feje, hogy minden kommisszióra emlékezzék) arra való volt valaha, hogy a törökök eltakarodása után néptelenné vált alföldre visszatelepítse az onnan elszármazott nemességet. Hanem hát ezt az elszármazást és visszaszármazást nemigen vették valami nagyon komolyan. Akikre rá nem sült, hogy kurucok voltak, odaállhattak a kommisszió elé s két hamis tanúval bizonyíthatták, hogy hány ezer holdat szántottak ott apáik? S hol akarják megkapni? Torontál megyében-e vagy Csongrádban? Békés megyéről persze szó sem volt; ki az ördög akarna ott dominiumot? Gazdátlan birtok volt az alföldön elég, hamis tanú pedig a felföldön akadt bőséggel az elszegényedett bocskoros nemesek között: nem kellett hát egyéb ördöngösség a földbirtokszerzéshez, csak hogy labanc hírben álljon valaki. A Neoacquistica Commissio elnöke eligazította a többit. Külön titkos dekrétuma volt rá a császártól.
Kalandor labancok lepték el Rákóczi leveretése után az alföldet. Az a nagy rézpénz, a »pro libertate« nem járt már, pedig ez tudott még csak gurulni. (Hej, de sok derék fej gurult utána!) Hanem a rézpénznek nagy becse volt azért mégis. Akadt halandó (ott van szóról-szóra hitelesen a Laczkó-iratokban), aki nyolcezer rézgaras évi árendáért bírta egész Békés vármegyét. Az árendát fizetnie kellett a szegedi sópénztárban, fizette is, amíg fizette, ott vannak róla a kvétanciák. Hogy miért nem fizette aztán, amikor nem fizette, ez éppen a pör, mert nemes varbókai Laczkó Endre uram volt az a haszonbérlő, s olyaténképpen szólott az árendakontraktusa, hogy miután a birtokra nézve úgyis öröktulajdoni jogot formál, addig is, míg ezen tulajdonjoga annak rendje és módja szerint inkvirálható lenne, Békés vármegye a fent nevezett summa fejében nekie általadatik, úgy azonban, hogy ha tulajdonjoga bebizonyul, az árendafizetéstől abszolváltassék. No, ha ez se világos (hogy t. i. egész Békés a Laczkóké), akkor aztán nincs semmi igaz a világon.
Mert vegyük csak okosan a dolgot. Laczkó Endre (isten nyugosztalja meg szegényt, nagyon könnyelmű ember lehetett) vagy bebizonyította a jusst, vagy nem: ha bebizonyította, akkor az övék, ha pedig nem bizonyította, akkor nem lett volna bolond, hogy otthagyja a pompás haszonbérletet? Mi következik tehát ebből? Az következik, hogy Laczkó Endre bebizonyította a birtokjogát, mert tény az, hogy az utolsó évekrőő ben halt meg. Hanem úgy lehetett, hogy magva szakadt ott az alföldön, az itteni rokonok pedig nem keresték a vagyont, s nem is tudták… hiszen olyan, de olyan ostobák voltak azok a régiek, hogy ki se lehet mondani.

II. FEJEZET – EGY VÁRMEGYE A LEVEGŐBEN

Mácsikot »nagyerej űnek« nevezték Pribolyon, mert kifehérlettek belőle már fiatalkorában a sárkányfogak. Erős volt nemcsak a testi birkózásban, hanem az elöljáróság és eklézsia előtt is.
Lassan nőtt, de nagyra nőtt. Már mint duhaj legényke mindenkit levert ökleivel, mikor tekintélyesebb lett, és senki sem mert vele kötekedni, akkor meg a szájával ment keresztül-kasul az embereken. Mindenki reszketett tőle, tehát mindenki tisztelte. Határozottan veszedelmes ember volt. Csupa epe, csupa méreg. Nagy szürke szeme, mint a bikáé, valami csodálatos zöldes fényt lövellt, melytől mindenki lesütötte a maga szemét.
És ez a félelem, mely zsarnoki hatalmat biztosított neki otthon a pribolyi bocskoros nemesek és parasztok között, ráragadt később a tekintetes vármegyére is. A vicispánok és szolgabírák, amint váltakozának székeikben, mintha inventárium szerint vennék át az elődöktől Mácsikot olyannak, aminő: szájas, garázda, erő- szakoskodó embernek, nyűgnek, aki egymaga státus a státusban, hatalmuk gyengítője, de át kell nézni, mert sok galibát csinálhat, ha megdühösítik; egyszóval rettenetes ember, akivel nem jó kikötni.
Ő maga feltett kalappal járt, ha bejött a székvárosba, a megyeház folyosóin, hivatalról hivatalra csapkodta az ajtókat és káromkodott. Sohasem volt semminemű ügyével megelégedve, s mindig volt valami ügye a vármegyénél. Különösen a pribolyi országút-csinálással ölte őket állandóan, esztendőkig.
A hatalmas urak mind tűrték ezt, s csak mosolyogtak, de a háta mögött, hogy ő ne lássa. A cserdei járásba, ahova Priboly tartozott, már vége felé szolgabírót se lehetett kapni a nagy Mácsik miatt; senki se mert vállalkozni parancsolásra oda, ahol ő lakik. A tekintetes vármegye rendesen olyan embert választott aztán ide, akit szépszerével ki akart marni a közszolgálatból: mert ez itt bizonyosan megutálta a hivataloskodást s leköszönt. Valamire hát mégis jó volt a nagy Mácsik. A municipium bölcsessége a rosszban is megtalálja a hasznosat.
A békési iratok híre meg csak növelte a félelmet minden irányban és a tiszteletet is. Jézus Mária! Ez most az egész világot megeszi. S a vármegyének dolga is megszaporodik. Ott lesz örökké a nyakukon. Biz, ez elől most már be kell csukozni a kancelláriákba!
Ezer szerencséjük, hogy a nagy pört még nem lehetett megkezdeni. A legfontosabb dokumentumok hiányzottak. Laczkó Endre adatai, amelynek alapján a Neoacquistica Commissio előtt tulajdonjogát bizonyítgatta. Hiszen ha azok megvolnának! Azután fényt kell deríteni Laczkó Endre későbbi éveire is, hol halt meg, miért halt meg és miképpen? A szegedi sótárnál lemásolandók a jegyzőkönyvek, melyekből kiderül, meddig fizette az árendát a békési földek után, s miért nem fizette azután? Nyoma van ott annak bizonyosan. Az se utolsó kérdés, miképp kerültek a békési irományok a pribolyi Laczkók teknőjébe, mert a teknő maga ugyan nem ment el értük? Ezt most mind be kellett előbb szerezni, mert töltetlen puska nem hord messzire (Mácsik György saját szavai).
Az ilyen puskának pedig két csöve van, amit meg kell tölteni: az egyik belőlük a prókátor zsebe.
A prókátorokról ugyan azt mondja ezen időkből a krónika, hogy igen gyenge honoráriumokban részesültek.
A katolikus kliens megveregette az ügyvédje vállát, ha a pörében eljárt, s meghítta ebédre; a lutheránus fél azt mondta nyájas mosollyal: »köszönöm, kedves barátom, uram, legyünk per tu«; míg a kálvinista ekképp köszönte meg az ügyvédi fáradságot: »Aztán ha valami akar lenni az úr a restóráción, csak nekem szóljon.«
Mind szépen van ez így kikomponálva, csakhogy bizonyosan valami prókátor gondolta ki, mert egy szó sem igaz belőle.
Tudták már azok száz év előtt is, mire megy rá a légy. A légy meg akkor se tudta. Évek évek után jöttek, a fiatal Mácsikból férfi lett, a múlt héten már fehér szálat is talált a haja között, s a pör még mindig a kezdet stádiumán volt. Két fiskális belehalt (hogy rakják most azok alá a tüzet odaáltal a legalsóbb vármegyében!) ez idő szerint a harmadik viszi, s minél jobban nagyobbodik a peres csomó, annál jobban kisebbednek a Laczkó-nemzetség földjei és rétjei. Hja, nincs az másképp, a nagy hal is falja a kicsinyeket. A dominium eszi az apró majorságokat. Mácsik nemesi házhelyének is csak a fele van már meg. A kúria elhagyott, be van nőve udvara labodával, gyeppel, a ház is kezdi beadogatni a derekát. A Suska gyerek tegnap támasztotta meg gerendával a színtelen oldalát. Bomlik, foszlik minden, de nem érdemes alaposan megreperálni, hiszen úgyis kastélyban laknak ezután… csak már eldőlne valahára az az átkozott pör…
– Hátha sohase dől el – hajtja Mácsikné asszonyom.
Mindegy, most már nem lehet abbahagyni. Amit egyszer Mácsik György kimondott, az ki van mondva. Mácsik György szava nem levegő. Aztán dehogy nem dől el, dehogy nem. Csak a fiskálisok ne volnának olyan nagy gazemberek. Hanem azokkal nem lehet bírni. No, meg az van a dologban, hogy patrónusok kellenének. Nagy, hatalmas emberek, akik előre vinnék a dolgot. Mert az orgona orgona, mégis rángatni kell a mendikánsoknak a szíjait, hogy hangot adjon. Semmi sem megy magától.
Egy napon is ezen töprenkedék Mácsik a méhesben, nagy pipaszóval, forgatván fejében, hogy talán oda kellene ígérni a pör egy negyedrészét a vicispánnak vagy az országbírónak, a megkent szekér bezzeg menne azután, – vagy hogy talán… Mint homályos köd már rég gomolygott előtte valami terv, valami alaktalan ötlet, amelynek a szálait gazdag fantáziája eregette, de az esze még nem bírta összefogni.
Az udvar felől hatalmas kutyaugatás zavarta meg elmélkedéseit.
– Ne te ne! Csiba te! Hogy fürösszenek meg a Belzebub katlanjában! Zatraceni! – hangzott odakünn egy ismerős tótos hang.
– Szervusz Chalupka! – kiáltá eléje dörgő hangon Mácsik, fel se pillantva a sajátszerű alakra. – Hát már megint erre kerültél?
– Eljöttem, Mácsik fiam, eljöttem – mondá a kopasz, pirosarcú ember.
– No, hát ülj le, ha eljöttél. Mikor is voltál itt utoljára?
– Bizony már két esztendeje – szólt a vén potrohos ember, egyet csettentve a nyelvével.
– Voltál-e már odabent a konyhában?
– Beszéltem már a nemzetes asszonnyal.
– Adott-e enni?
– Volt részem benne, köszönöm. Az innivalót is itt hozom a kulacsban, mert megmondták, hogy itt pihensz a méhesben.

Mácsik csak most tekintett föl az excentrikus öltözet ű emberre. Minden kopott, rongyos volt rajta, még a sárga bőrtáskára is, melyet oldalán viselt, egy szürke posztófolt volt rávarrva. Felső testét prémes bekecs takarja, nagy nyílásokon engedve láttatni hátul, hogy ha netalán mellény is vagyon rajta, hát annak akkor bizonyosan nincs hátulja, mert a piszkos tarka ing veres pettyei szembetűnően kandikálnak ki, nagy idomtalan fején borzas cilinder-kalap lóbálódzik, míg vékony lábszárai bő és alul fölgyűrt hamuszín bugyogóban lötyögnek.
S mindezen ruhadarabok olyan nagyon ismerősek valahonnan. Egész csoportját tárják fel az emlékeknek. Mindenikhez valami történet fűződik, és az egyik sem áll összefüggésben a személyével, mert ő még sohasem hanyatlott alá annyira a népszerűségben, hogy magának kellett volna ruhát csináltatnia.
Nyitva áll előtte egész Felső-Magyarországon minden kastély, és ahová ér, ott öltözködik át, ott vált tisztát, Chalupka mindenütt otthon van.
– Hehehe – nevetett fel kedélyesen, mert duzzadt szája örökösen nevetésre van kitátva. – Elhoztam biz én, elkértem a nemzetes asszonytól. No, igyál te is egyet! Mácsik elfogadta a kulacsot, s egy nagyot húzott belőle.

– Sohase szégyenkezzél, mintha csak a magadé volna, Gyuri fiam. Ez az egyetlen ember volt a világon, akitől a rettenetes Mácsik elfogadta a bizalmaskodó modort; mert ez az egy ember nem esett egészen emberszámba.
– Quo modo stat Hungaria? – kérdi diákosan a gazda, mert tarkítani illik kvalifikáltabb perszónáknak a nyelvet az ostoba parasztnépnek miatta.
Chalupka vállat vont, s leült az egyik köpű mellé a deszkára.
– Megette a kutya a jó világot, édes fiam. S most már ott szalad vele valahol a Bánátusban. Azt mondom, ott van az arany élet… mert arra jártam most, tudod no, a te dolgodban… Hát van-e már valahogy?
– Megnyerjük, bizonyosan megnyerjük – dünnyögte Mácsik s mélyen elgondolkozott.
Chalupka kivette sárga zsebkendőjét, s csupa merő mulatságból a port kezdte leverni vele a csizmáiról.
– Mind a szemembe hajtod azt az izét.
– Ne törődj vele, Mácsik fiam. Nem bolondság az. Van ezeken a csizmákon por a ti uradalmatokból is.
– Mit? Jártál arra? – riadt fel Mácsik élénken – megtudtál-e valamit? – S szemei fölcsillogtak.
– Sokat, de mégsem eleget.
– Beszélj hát! – ugrott fel Mácsik izgatottan.
– Csak maradj veszteg ülve. Hadd meséljem el elejiről. Volt egyszer egy pék; úgy hítták, hogy Harruckern.
– Bánom is én, akárhogy hítták.
– Ne végy ki a barázdából, fiacskám. Hát Harruckernnek hítták a péket; kenyeret szállított a katonaságnak – kontóra. A háborúnak vége volt, a pék követelte a maga pénzét a kenyérért, amit a katonák megettek, az aerarium pedig azt mondta, hogy nincs pénze (hiszen tudhatod, milyen koldus). A pék akkor azt a propozíciót tette az aerariumnak, hogy jól van hát, ha pénzük nincs, le nem nyúzhatja a bőrüket (pedig ugyancsak kemény bőrük van, édes fiam, hiszen tudhatod), hanem adják neki a követelés fejében a budai császár-malmot, veszett fejszének a nyele, beelégszik ő azzal is. Hogy hát mi közöd neked ehhez? Arra is rájövünk mindjárt. A kincstár azt üzente erre Harruckernnek, a malmot nem adja oda, mert neki a malomra szüksége van, hanem ha tetszik a péknek, Békés vármegye legyen istenhírével az övé. S így lett Békés megye a péké, mai nap is az ő ivadékai dúskálnak benne. Az alföldön minden gyerek ösmeri ezt a történetet. Mácsiknak fejébe ment a vér, s irtózatos ökleit kezdte emelgetni a levegőben.
– No, ne dühösködj, mit csapkodnád a levegőt! Inkább elmélkedjünk a dologról. Most már nektek azt kell bebizonyítani, hogy a kincstár csak a magáét adhatta oda a péknek. Ami a tietek, az a tietek. Aki a tietekhez nyúlt, az megsértette a törvényt.

Mácsik a fejével bólintott, hogy úgy van.
– Csakhogy az aerarium nagy úr. Annak száz keze van. Hallod-e Mácsik, száz keze van. Ti pedig százan vagytok, s egyetlen kezetek sincs. Mik vagytok ti? Semmik se vagytok. Egy csomó bocskoros nemes. Tán még egyitek se látott eleven palatinust sohasem! Mit akartok ti az óriással? Megesznek benneteket. Chalupka kiterjesztette rövid kezeit a levegőben, s szónoki pátosszal ismétlé:
– Megesznek, s veletek együtt megeszik az igazságot.
Csakhamar ismét visszaesett szokott tréfás modorába.
– Ham ham! Mintha már hallanám, hogy csámcsognak, amint lenyeltek. Mert jó falat lesz. Átkozottul nagy falat lesz nekik.
A hatalmas pribolyi komoran lecsüggeszté fejét, s nagyot csapott tenyerével az előtte álló köpűre:
– Nem hagyjuk magunkat! – hörgé, de nem azon a kevély hangon, melyen beszélni szokott.
– No, ne bolondozz azokkal a méhekkel. Még rám szabadítod őket, s összecsípik a te fizonómiádat is. S azért, hogy olyan hatalmas ember vagy, járhatsz aztán földagadt ábrázattal az emberek csúfjára…
Mácsik megsemmisülve értette el a Chalupka célzását. Vigyázni kell annak a szavaira, sok van azokban, mert nagyon okos ember az. Ma már püspök lehetne valahol Nagyváradon vagy Rozsnyón, ha ki nem bélelik az ördögök hiábavaló kártékony indulatokkal…
– S azok csak méhek… apró kis méhek, Mácsik fiam – folytatá lágy tanácsadó hangon.
– Persze! – lihegé Mácsik kedvetlenül. – De hát mi az ördögöt csináljunk? Magam is gondolkoztam már ezen. Talán a vicispánt kellene…
– Nem ér semmit. Az nem elég. A vicispán tesz is, meg nem is tesz. Nem lehet a nagy urak szavába bízni. Hanem az kellene, édes fiam, hogy egy Laczkó üljön a vicispáni székben.
Mácsik szemei most dagadtak még csak igazán nagyokra. Szíve hangosan dobogott…
– Az volna aztán valami…
– Akkor lenne a békési pör in floribus.
– Hja, csakhogy az lehetetlen – sóhajtott fel Mácsik szomorúan, lelki szeme elé gyűjtve a Laczkó-nemzetség összes élő tagjait, akik közül igen jól lehetne választani baktert, szőlőpásztort, falusi bírót, még tán vármegyei hajdút is –, de már a vicispánságra egy se termett. Tudomány kell ahhoz, nagy tudomány, s még azonfölül is valami: kastély, négy ló, nagy vagyon.
Homlokán kidagadtak az erek, képzelete messze elröpült előre, látta is már az országút porfelhőjében a négy futó paripát… ah, milyen kevélyen hányják-vetik a fejüket… s bent a szép csézában, cifra tarsolyos hajdú háta mögött, egy képzeletbeli Laczkó ül, mint a vármegye alispánja… de a valóságban, a valóságban…
– Nem lehet az, Chalupka… Ne is beszélj olyan bolondokat, Chalupka… ne keserítsd el a délutánomat öreg, mert megharagszom.
Mint a mérges kutya, rávicsorította a fogát Chalupkára, de aztán úgy is maradt ám mindvégig nyitva a szája attól, amit a vén Chalupka mondott.
– Már miért ne lehetne, édes fiam? A Laczkó-pör nem tréfa. Nem egy napra való dolog az, de nem is kettőre. Százados dolog az. Egy egész életet érdemes neki szentelni. A Laczkók sokan vannak. Hányan is vagytok?
– Nyolcvankét család. Lajstrom van nálam róluk.
– Nyolcvankét család. Nagyon jól van. Szegények, ostobák vagytok. Nagyon jól van az. Azaz, dehogy van nagyon jól, dehogy. Különben ne vedd magadra, Gyuri fiam. De mit is akarok csak kihozni?
Bizony nem tudhatta azt megmondani Mácsik előre.
– Ejnye, forgós adta kereke. Hiszen nyolcvanként famíliában van legalább száz vótum. Száz vótum pedig hatalom. Száz vótum együtt eldönti a restórációkat. Mácsik lélegzetelfojtva szívta magába a szavakat. Méhek se mohóbban virágok édességét.
– Hát miért ne választhatnátok ti meg egy Laczkót, azt szeretném én tudni?
– De hol vegyünk mi olyan embert? – ellenveté az tompán, majdnem suttogva.
– Hol? Teremteni kell egyet. Nevelni kell. Elég Laczkó-gyerek szaladgál a libák meg a malacok után. Azokból kell kiválasztani. Egy família arra nem képes, de nyolcvankét família megteheti. Nyolcvankét família ha összeveti vállát, egy fejedelmet is kitart. Micsoda lehetetlenség volna abban? A gyereket el kell látni úri fénnyel, neveltetni kell közös költségen… ami az instruktort illeti, hát itt vagyok én… azután el kell küldeni Pestre, az egyetemre, onnan külső országokba tapasztalni; mikor pedig visszakerül, be kell ültetni az alispáni székbe, punktum. Mácsik behunyta a szemeit, s arcán megdicsőült mosoly ragyogott.
– Chalupka! – kiáltá felugorva – …te nagy ember vagy, Chalupka.
A nyakába borult a vén rongyos embernek, hogy az meghökkenve húzódozék odább a kaptárokhoz a nagy szeretet elől. Nem volt megszokva hozzá.
– No, no, legyen eszed, fiam Mácsik… Ne kellemetlenkedj az embernek.

III. FEJEZET – EGY PÚP A FÖLDÖN

A szérű felől szép gyermekleány közeledett a méheshez, a törpe szilvafák (több volt ám hétnél), melyek kétfelől szegték az utat, gonoszul megtépték piros pettyes szoknyáját, mert szaladva jött és éppen nem törődött a ruháival. Egy helyütt mintha egy rózsaszirom hullott volna oda, pedig csak a karjából látszott ki egy piciny darabka.
Amint megpillantá Mácsikot a méhesben, messziről kiáltá rá lelkendezve:
– Jöjjön hamar, kérem. A mamám haldoklik!
– Ne bolondozzon, Birike – szólt a nagy Mácsik elhűlve. – Nem lehet az! A Biri szép, kék szemei ki voltak sírva, s alattuk a patkó bizonyította legjobban, hogy igaz lehet a dolog.
– Beszélni akar Mácsik bácsival, istenem, istenem… szegény jó mamácskám.
– Ejnye, ejnye – motyogá Mácsik kedvetlenül. – No, csak maradj te itt addig, Chalupka. Majd megbeszéljük még a többit.
A nemzetes úr elindult Birivel, azaz, hogy a kis Birit hagyta lihegve előrefutni, mert neki meg nem engedte a rangja, hogy sebesebben járjon a szokottnál. Mit gondolnának róla a faluban? Tűnődnének: vajon hová szaladhat Mácsik György? Ej, lehet is olyan dolog a világon, hogy Mácsik Györgyöt megszalassza? Végiglépkedett a nagy templomsoron, melynek innenső végét csupa parasztok lakják, túl a haranglábon azonban egész a savanyú kútig jóvérű nemesemberek. Ez aztán olyan, mint a St.-Germain Párizsban, azzal a különbséggel, hogy semmi különbség a felvég és alvég között; ugyanolyan szalmafedeles viskók itt is, kémény és tűzfal nélkül, legfeljebb a kapuk cifrázatán látszik meg a lakók magas származása: a tulipánok és griffmadarak közé oda van írva a legtöbb helyütt Salva-Gvardia, némelyiken a gazda vagy az építő családtag neve: »Nemes Laczkó Ferencz« vagy »ns. Ujlaki Gábor«. Az egyik Laczkó (Mátyás, a szűcs) pláne még azt is odavésette: »Építette Anno 1740 a saját erdejéből hozott fából«. Ez a legrégibb porta: a felirat megmaradt rajta mai napig is, hanem az erdőt elvitte már az ördög.
Némely helyütt négy-öt ház is van egy végben, mely mind a Laczkó-famíliáé, Istvánok és Péterek sokasága ez, kiket kortársaik mindenféle előnevekkel különböztetnek meg felismerhetés okáért: sánta Laczkó István, nadragulya Laczkó István, hidegajkú Laczkó István, tarisznyás Laczkó István, igyók Laczkó István; bagolyfejű Laczkó Istvánt nem is említem, mert az Csitáról jár be a familiáris gyű- lésekre, sem pedig a bélyei Laczkó Istvánt, mert az egész életében Pista fog maradni. No, a Péterek aztán még többen vannak, ezeknek két-három csúfnév is kell, hogy eligazodjék rajtok az emberi emlékezet. A Gáborok, Jánosok, Endrék már ritkábbak; – hanem majd ötven év múlva tessék megnézni, akkor válogassa oszt ki őket valaki; mert most egy idő óta mind Endrék lesznek az újszülöttek, a békési Laczkó nevére. A családi törekvések ezt a nevet hozták divatba. A számtalan apró kúria közt igazi kolosszális épületnek látszik a bádogfedelű udvarház, mely a bodonyi Baros Annáé. Maga az úrasszony soha feléje sem néz. (Hát iszen különb kastély is ám a bodonyi!) Özvegy Réky Istvánné asszonyom lakik benne, aki szögről-végről valami rokona a szép bodonyi úrnőnek. Hanem már az sem lakik itt szegény sokáig, megint üres lesz a bádogkastély, laboda fölveri, a baglyok meglakják.
Mácsik éppen most ért az ambitus ajtóhoz, s szemben Dúcz János nótárius uram jött rá.
– Nagy tisztesség érte a nemzetes urat – szólt.
– Ugyan? – kérdé kurtán a kevély bocskoros nemes.
– A nagyasszony kinevezte a Birike gyámjának. Most írtam meg a testamentumot.
– Hm! – mondá Mácsik.
A nótárius a kezeit dörzsölte, s tovább fecsegett.
– Nagy tisztesség pedig. Száztíz hold Zobolán és az ingóságok, az instrukció… Nagy dolog. Mert tegyük csak, a Biri most tizenhárom éves… mondjuk öt évig nem megy férjhez. Nos, öt évig kezelni ilyen jószágot, nem utolsó munka. Igaz, hogy a bodonyi Barosné is beleszólhat… de csak a leányzó neveltetésébe… Megérintettem igenis, ott áll világosan, hogy félreértés ne legyen, jószágban a nemzetes úr parancsol… de a leányka fölött is. Valami ez kérem szeretettel… Mácsik egy megvető pillantást vetett a kopott sárga kabátos Dúczra, s aztán keresztüllépkedve a folyosón, hol Birike sírdogált keservesen, befordult a beteg szobájába.
Bizony már rossz karban találta szegénykét. Éppen az utolsóját járta. A doktor (No, megállj akasztófára való felcser!) ráripakodott Mácsikra, hogy ide nem lehet bejönni, a nagyasszonynak minden szóbeszéd ártalmára való már, de a nagyaszszony észrevette őt s odaintette. Nagyon halkan beszélt. Mácsik tölcsért csinált a tenyeréből a füleihez. Így is csak homályosan vehette ki, mit beszél. »Maga hatalmas ember (Már én olyan vagyok nagyasszonyom), magára bízom szegény árvácskámat, meg fogja védelmezni«. (A kis ujjammal taposom el minden ellenségét). Aztán még azt is hozzátette a haldokló, hogy mivel a Réky-névre mindig büszke vala a megboldogult férjeura, – s mert Biri viseli e nevet utolsónak, ha valaha szerencséje akad, vegye fel jövendőbelije a Réky nevet is.
– Jó – mondá Mácsik, de azon az egy szón több nyomaték volt, s abban a nyomatékban több önérzet, erő, mintha két napig beszélt volna más közönséges ember.
– Köszönöm – suttogta halkan a beteg, s erőtlenül hullt alá finom hosszúkás feje a vánkosokra, mialatt aszott, hidegülő kezét odanyújtotta Mácsiknak. Gondolta, hogy talán le kellene hajolni és megcsókolni azt a kezet, – de hátha mégis ártana az auktoritásnak?
Szó nélkül ment ki, patkós csizmái durván kopogtak végig a szobákon. A folyosón még akkor is ott zokogott Biri. Ahogy elment mellette, megsimogatta szép szőke haját, aztán hátba veregette a tenyerével. Egyetlen nyájas szót sem mondott neki. Minek? Hiszen benne volt abban a hátbaverésben az ő összes gyöngédsége. Mintha így szólt volna hozzá: »Te most már az enyim leszel… jól viseld magadat kis lányom. Anyád az égből fogja nézni, hogy Mácsik György mivé nevel fel.« Mert olyan volt, mint a dió, csak fölül vonta be az a vastag kemény kéreg, ott bent olyan puha szíve volt, mint egy gyermeké, de a nagy hatalma nem engedte, hogy azt valaha kimutassa.
Lassan, gondolkozva lépegetett végig a falun. Hol-hol megállt és megtörülte izzadó homlokát. »Mégiscsak derék asszony – dörmögé – még haldokolva is a famíliára gondolt.«
Amennyi Laczkó-gyereket meglátott útközben, azokat mind magához intette, pedig azok mind el akartak előle szaladni, mert féltek tőle. A kutyák morogva húzódtak be az udvarokba, s még a föld is remegni látszott talpai alatt. A Laczkó-gyerekektől kikérdezte, mit csinál otthon az édesapjuk, mit főzött ma ebédre az anyámasszony, járnak-e oskolába, megvannak-e elégedve a kántortanítóval, micsoda foglalkozásra volna kedvök. A pisze orraikról rájok ösmert a többi gyerekek közt.
Egy szőke virgonc fiú felelgetett neki a legbátrabban.
– No, te is pap leszesz fiú?
– Nem én; ki nem állhatom a templomot – felelt a gyerek makrancosan.
– Hát mit szeretsz legjobban?
– Legjobban szeretem a vallatásokat.
– No lám! Tehát szolgabíró vagy vicispán akarnál lenni, aki vallat?
– Nem én; zsivány szeretnék lenni, akit vallatnak.
– Ejnye, gazember! – szólt a nagy Mácsik mosolyogva és barackot csattantott fejére a bütykös ujjaival. – Melyik Laczkónak vagy a fia?
– A Boldizsáré.
– A Boldizsáré? Hüm! Kár, igazán kár…
S ezzel felemelte mogyorófa-botját, s egy jót vágott vele a vásott Laczkógyerekre, ki bőgve futott egész a korcsmáig, ott azonban kihúzott egy husángot a kerítésből, s hadi pozícióba helyezkedvén, csúfneveket kiabált Mácsik után. Nagy szerencséje, hogy a nemzetes úr nem hallotta.
Másra hallgatott az most.
Szomorú kongással megszólalt lent a faluban a lélekharang.
Az emberek megálltak útközben, leemelték kalapjaikat és keresztet vetettek magukra:
»A szegény Rékyné lelke költözködik!«
A lakosság csapatokká verődött a kutaknál, a kovácsműhely előtt. Mi lesz, ugyan mi lesz a kis Biri kisasszonyból? Ej hát mi lenne?… Megnő és férjhez megy. Igaze vajon, hogy a nagyerejű Mácsik lesz a tútor? Lehetetlen! De bizony mégis igaz, benne van a testamentomban, sőt az asszony még élőszóval is rábízta a Birit, odahívatván őt halálos ágyához. Hej csak hatalmas egy ember, valóságos oroszlán! Hát eszerint a temetést is ő fogja rendezni. Persze ő; máris ott szaladgál a papnál meg a kántornál.
Pedig el voltak azok készülve anélkül is a teendőkre. Minden kétszáz évben esik ekkora halál Pribolyon. Nem lesz itt már többé olyan nagy temetés egészen a Mácsik haláláig. Hanem akkor még tán a palatinus is itt lesz a gyászolók között. Tusnay András, a kántor, mihelyt meghallotta a gyászesetet, mindjárt hazament, s egész éjjel faragta a versezeteket, mert ki vagyon mondva, most tudódik majd ki, van-e hát valami a kaputban; hogyha ebből a témából sem tud csinálni semmit, akkor okvetlenül el kell csapni innen valami hitvány filialéba. Mert Pribolyon jeles kántort kívánnak, a boldogult Hanulay is az volt, sőt annak az elődje, Varga Pál nemkülönben.
Hanem bizony lassan eresztett a véna, másnap délre is még ott rágta a tollat ennél a két sornál.
Búcsúzom, búcsúzom, felső, alsó szomszédomtól.
Az eklézsiától, Birike lányomtól.
Igaz, hogy ez aztán nagyon szép, hanem legalább hat strófára kitágítandó, különösen Barosné asszonyomat s Mácsik György uramat kelletvén ékesen megszólítani, mert ha valami, ez fogja majd megríkatni a keresztény gyülekezetet. Mindenki a halálesetről beszélt a faluban. Az öreg asszonyok ruhaterítgetés közben a lészákon át kiabáltak egymásnak: Látta-e már komámasszony? Szép-e, megváltozott-e nagyon az arca? Ki van-e már terítve? Éppen most öltöztetik. Oh, oh, hogy sehogy sem akarja lecsukni az egyik szemét? Hallom, hogy a koporsó valóságos ezüst szögekkel van kiverve? Én édes istenkém, ezek a gazdagok még oda is elviszik magukkal a hivalkodást. Hát a kisasszony? Sír, ugye sír a lelkem, de bizony sírhat is.
A bíró háza előtt egy tót asszony ült a kalodában egész éjen át. Vacogó fogakkal beszélte reggelre, hogy éjfélkor Réky István lelkét látta tüzes szekeren nyargalni a halottas ház felé. Bizonyosan a boldogultért jött, ne menjen gyalog a lelke, hanem úri módon… De hogy legalább nem szólította meg az a vén tót asszony! Hátha felelt volna neki?
Rendben elkészültek minden parádéval. Főtisztelendő Cselkó János uramnak a bodonyi plébános is eljött segíteni, hogy annál különb legyen a pompa. A temetés napján reggeltől kurta estig zúgtak a harangok, majd belesiketült az ember. A koporsó után roskatagon ott ment talpig gyászruhában a kis Biri. No, ugyan illett is ide az a nagy kíváncsiság, hogy mindenki a nyakát nyújtogatta feléje, közelébe tolakodott alkalmatlankodni a megszomorodott gyermeknek.
Mácsikné vezette, mégis úgy volt, hogy majd összeroskadt vagy négyszer. Egyszer el is ájult: Barosné fogta fel karjaiba. Oh, be fölséges szép asszony. Milyen finom, milyen kedves minden mozdulata! Hát még az öltözködése! Ez a szerencsétlen Mácsikné, hogy nézett ki mellette. Ott az újdonatúj fekete ruha rajta, de alul, a kikandikáló fehér szoknyán rajta van a tavalyi szenny. Oh, oh! Micsoda mosás az! Ki látta ugyan az ingvállát? Olyan sárga volt az, mintha csak a tenger siratta volna meg.
A fáklyákat is vitték, hiszen vitték: Laczkó Pál, Laczkó Dénes, Laczkó Márton. (Jó, hogy Szent Mihály lovának is nem valami Laczkó állt be!). De bizony vihették volna előkelőbbek is, ha lettek volna.
Hanem aki akar se jöhet ide a gyalázatos utak miatt! Borosnét is hat ökör vontatta, úgy jött át. Mondják, a temetés után magával viszi Birikét, s ő maga neveli otthon Bodonyban. Szerteszét folyt a trics-tracs kisebb-nagyobb csoportokban. Birike mindebből nem hallott, nem látott semmit, oda sem ügyelt, minden meghalt az ő számára, csak az élt még neki, aki meg volt halva. Azt szólítgatta egyre szívrepesztő hangon.
– No, no, no, drága angyalkám – csitítgatá Mácsikné kenetteljesen –, mindnyájan föltámadunk a Josafát völgyében. Úgy bizony, édes bárányom. Föl se kell venni. Beszélhetett annak – de magunk közt legyen mondva – nem is volt gyöngédség. Csak nézte, nézte mereven a koporsót, nem volt már könnye, az fogyott el legelőbb, most a szava is elállott, minden fájdalom összegyűlt kedves kék szemeibe, onnan beszélt a koporsónak: »Minek tetted azt, minek tetted? Miért hagytál engem itten?«
A sírásók a koporsó alá csempészték fürgén a kötelet s lebocsátották óvatosan, majd megvillant kezökben a kapa, s mohón láttak a munkájukhoz. Mert mesterség az is, annak aki tudja, s utoljára is mi egyéb látható változás marad a halottak után? Púpossá teszik egy kis helyen egy időre az anyaföldet.
Hanem a rögök dübörgése mégis rettenetes. A hang, amit a néma koporsó ad… Távol a kis falusi toronyból ide hallik a harangkongás, a szél megrázza a fákat az apró púpok között. Minden fa valaki, minden fa egy meghalt ember. S ezek a meghalt emberek összecsapják a tenyereiket, a rögök pedig tompán kopognak a koporsón: drob drob! Hallod-e bent, most már ki nem eresztünk téged innen egykét millió esztendeig!
A szertartás után megindult a kritika, ami dicséretes akadt, az bontakozott ki legelőbb… A gáncsolandókat még csak azután gondolják ki otthon. Legtöbb elismerés a búcsúztatót illette. De iszen Tusnay András uram mégis derék ember. Istenem! hogy bírta olyan okosan összehozni? Az asszonyok a szemfedő kilátszó csipkéit emlegették, milyen kár a férgeknek… milyen kár!
Mácsik ellenben, mialatt a hantokat igazították a sírásók, odajárult a tekintélyesebb családokhoz, egy-egy lenéző pillantást vetve a kisebbekre, kik tiszteletteljesen húzódtak hátra a nagy ember elől, s meginvitálta a halottas torra, mivelhogy ezen szomorú eset alkalmából az ő szegény házában lészen egy kis uzsonna. Azok, akiket ilyen megtiszteltetés ért, leginkább a Laczkó-családbeliek, különváltak a széledező tömegtől, s a temetőn túl a kis gyalogúton mentek át csapatostul a Mácsik-kúria felé, hol már felterített asztalok várták őket a félszer alatt.
– Ni, a mágnások! – mondák irigykedve a kimaradottak, utánuk nézegetve, míg csak beláthatták, mert az bizonyos rangot adott már valakinek, ha a rettenetes Mácsik jó szemmel nézett rá.
– Bizony pedig sok érdemes embert is hagytak ott ki – szólt keserűen Toldy Mihály –, míg ellenben hívtak dib-dáb népet is. De nini, kedvencét, Filcsik csizmadiát sem hítta meg!
– Pedig Laczkó-lány az anyósa – magyarázza Piry Barnabásné. – Igaz, igaz, most jut eszembe, Filcsiknél ma keresztelő lesz; azért nem hivatalos. Hanem, több az, hogy miért hagyják ki mindenünnen ezt a szegény Laczkó Boldizsárt? Bizonyisten, mégiscsak cudarság!
– Miért, miért? Mert derogál nekik, kedves sógorasszonykám! Mert rongyos ruhája vagyon, s mert a felesége nem jár selyemben. Pedig éppen illik a Laczkóhoz. Nagyravágyó ő is, s csak a nyomorúság kényszeríti, hogy a kollármesterséget vigye. Már persze úgy, ahogy ő viszi; mert amellett, ha a felesége nem gondozná, már régen éhen halt volna valahol a lésza alatt.
– Csakhogy beteges ám az az asszony, nem él meg sokáig. Mi lesz, vajon mi lesz akkor abból a vásott kölyökből? Minek is az ilyen embereknek a gyerek, ha nem bírják becsületesnek nevelni? Higgye meg sógor, sokszor eltűnődöm rajta, mi válik majd az ilyen gézengúzból?!
– Mi válnék belőle? Fölakasztják – véli nagy lelki nyugalommal Toldy Mihály uram. – Hanem akármi lesz, mégse volna szabad így megszégyeníteni Boldizsárékat… Mégiscsak Laczkók ők, ha szalmakötéllel övezik is a derekukat… Vért vízzé ne tegyen a halandó ember, ha még olyan hatalmas is, mint Mácsik György.
Azután, mintha megbánná, hogy a nagy Mácsik ellen ejtett ki szemrehányó megjegyzést, alázatteljes hangon tette hozzá:
– Mert az Isten mégis erősebb talán mindnyájunknál!
Így beszélgetve mentek ki a temetőből Toldy Mihály uram és Piry Barnabásné asszonyom végig az utcán, s mialatt ők édesdeden leszólták rendre azokat, akiket a temetésen láttak, azalatt a szembejövők és utánukmenők őket szólták le édesdeden nagy fejcsóválások között…
– Ej, ej – suttogták –, legalább már fényes nappal türtőztetnék magukat. Összenéztek, s hamisan hunyorítottak az emberek a szemeikkel… Pedig becsületemre mondom, nem volt a dologban semmi.