Mikszáth Kálmán

Gavallérok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-872-9

MOBI ISBN 978-963-387-873-6

Nemes Sáros vármegyében ismerős vagyok. Gyakran megfordulok ott, rokonaim is vannak, barátaim is, kis urak, nagy urak, összevissza, ami egyébiránt nem jelent különbséget, mert Sárosban a kis urak is nagy urak és megfordítva: a nagy urak is kis urak. Sáros a jó tónus és az illúziók vármegyéje. Sokszor voltam ott bálon vagy banketten és mindig azt kellett hinnem, hogy száz Esterházy közt ülök, pedig voltaképpen tudtam, hogy ezek megyei írnokok és apró tisztviselők, kik nélkülöznek, esetleg éheznek titokban, de ha idegen szem függ rajtuk, hercegi grandezzával tudnak megválni az utolsó ötforintosuktól.

Éppen megfordítva van ez az Alföldön, hol egy csomó rüp őkkel köthetni ismeretséget, kik egy hatosért hajba kapnak, és csak másnap hallja az ember felőlük, hogy a legszegényebbnek is ezer lánc földje van. Hiszen talán hasznosabb, életrevalóbb nép ez az utóbbi, de mennyivel szebb az élet odafönn e szeretetreméltó urak között, kik előkelően mozognak és beszélnek! A „flanc” második természetükké vált, attól nem tágítanak rogyásig, a csillogás, pompaszeretet életszükségük, mely lelkeiket betölti és szellemüket frissen tartja.

Az, hogy ők szegények, végre is csak egy rossz álom, melyből föl-fölrázzák magukat a francia pezsgő szürcsölése közben, mint ahogy az alföldi gazdagok jó módja és urasága csak egy száraz, élettelen tény, mely a telekkönyv lapjain terpeszkedik el, egymás mellé rakott számokban és betűkben.

De jaj, hova jutok ebben a bolondos összehasonlításban! Mi köze ahhoz egy násznagynak, aki végre is nem etnográfus, hanem csak násznagy? Minek szóljon le egy vidéket, mikor a leszólott vidéken is lehet még valamikor násznagy? Legjobb, ha a tényálláshoz tartom magamat, hogy ti. Csapiczky Endre hírlapírótársam, aki Arator név alatt igen csinos cikkeket és tárcákat ír, násznagynak hítt meg a múlt napokban.
– Tehát ön is a becsületes emberek sorába lép? – kiáltám meglepetve. – Nincs még korán?

Csapiczky fess fiú, de még zöld és egy kicsit nagyon is bohém.
Fejét rázta, hogy nincsen korán.
– Egy szép leánnyal ösmerkedtem meg Bártfán a múlt nyáron, bizonyos Bajnóczy Katalinnal.
– Hová való?
– Ő is Sáros megyei.
– Szőke, barna?
– A legszebb szőke a világon.
– No, az derék. A fekete lány még szép, de a fekete asszonyban van valami démoni. Hát mindenesetre elfogadom a násznagyságot, de hol lesz az esküvő?
– Lazsányban, a Katica szülőinél.
– Mik a Katica szülei?
– A Katicának anyja van, aki egy nyugalmazott őrnagyhoz, Lazsányi Istvánhoz ment másodszor nőül. Annak a házánál lesz az esküvő.
– És hogy lehet oda jutni?
– Eperjesig vasúton, onnan kocsin.
– Hát van-e aztán egy kis pénzmag?
Úgy gondoltam, erre van inkább szüksége Csapiczkynak és nem asszonyra. Boldogan mosolygott, ahogy csak egy bolond poéta mosolyog.
– Ez az, amit a Csapiczkyak sohasem kérdeztek a menyasszonyaiktól – felelte büszkén.
– Persze – mondom –, mert már az ipamtól, napamtól előbb megtudták. Kevélyen emelte föl a fejét.
– A Csapiczkyak sohasem...
Azt akarta mondani, hogy sohasem voltak pénzszorultságban – de ennek az ellenkezőjére oly fényes bizonyítékaim vannak (legalább Csapiczky Endrére vonatkozólag), hogy jónak látta így vezetni a mondatot: „sohasem nősültek pénzszorultságból!”
Hm. A Csapiczkyak! Mintha csak azt mondaná: a Wittelsbachok sohasem nősültek pénzszorultságból. Van valami Don Quichote-szerű ezekben a sárosiakban! Általában igen érdekes már az is, hogy ezúttal sárosi ifjú sárosi leányt vesz el, mert a sárosiak tudvalevőleg más megyébe mennek férjhez, ha leányok, és más megyébe mennek háztűznézni, ha legények. Egymást a kannibálok se eszik. A haldokló paraszt azt mondja a fiának: „Van elég törött ablak és fazék az országban, azt mind rátok hagyom.” A haldokló úr se fösvényebb: van elég jó parti a világon, azt mind a gyerekeire hagyja. A sárosiak csak éppen születni szoktak Sárosban, az életet leélik egyebütt és igen bajos lesz őket ítéletnapkor összekeresgélni.
Csapiczky régebben egy újságnál dolgozott velem s már akkor se hasonlított a régi formájú újságírókhoz, kik kitaposott nadrágban, kigörbített sarkú cipőkben járnak, vagy kopottas kabátban, mint báró Kemény Zsigmond, akiről fönnmaradt a kortes nóta: „Ha poros is a kabátja, Deák Ferenc a barátja.” Csapiczky elegáns volt; egy Isten, egy kabát, de az az egy kabát mindig úgy nézett ki, mintha most hozta volna haza a szabó. Előkelő modora miatt ő volt a báli tudósítónk, az interjúvolónk, s finom alakjával, úrias hanghordozásával még a nagyuraknak is imponált, és mint riporter be tudott jutni mindenüvé, a női boudoiroktól kezdve a király papírkosaráig.
A kivasalt cilinder és a lakkos topán elviszi az embert a maga egyszerű atmoszférájából más világba, magasra vagy mélyre. Hej, sokat ér az a becsületes kigörbített sarkú topán; biztosan jár benne az ember, mert ami a sarokból hiányzik, kiegészíti a göröngy, amire lép. A mi Csapiczkynk a léha dzsentribeli uracsokkal tartott, az úgynevezett „pakfon arisztokráciával”, és tele volt nyegleségekkel és adóssággal.
Bizony ráférne egy jó parti.
A sárosi svihákság mellett – volt benne sok bohém vonás. Pompásan tudta eltakarni a szegénységet (ez a sárosi svihák dolga), de pompásan tudta elő is tárni (ez a bohém dolga). Mikor egy ízben sztrájkoltunk a kiadó ellen s egy téli hónapnak a huszonötödikén egyszerre mindnyájan el akartuk hagyni a szerkesztőséget, Csapiczky fölszólalt:
– Ostobaság volna 25-én távozni és példátlan a történelemben. Várjunk még, uraim, egy hetet.
– Miért? – ellenkezének a lázadók. – Egy hét múlva is csak ilyen rossz lesz a helyzetünk!
– Igen de közbe jön az elseje. Miért csinálta volna III. Napóleon az államcsínyt éppen december 2-án? Mit gondolnak az urak? Azért, hogy elsején még fölvehesse az elnöki fizetését.
Ez a kis esetke azért jutott eszembe, mert október 3-ára volt az esküvő kitűzve a múlt őszön. Másodikán tehát megindultunk s minden viszontagság nélkül jutottunk el Eperjesre. A természet régen volt olyan konfúzus, mint a tavaly; az őszt augusztusban tartotta, a nyarat októberben. Fölséges utunk volt Eperjesig, izzó verőfényesen sütött a nap, nevető mosolyával beragyogva a szelíd hegyeket, melyek csak úgy szoktatóba ugranak elénk, mint elölálló apródjai a messziről kéklő óriásoknak.
Délután érkeztünk Eperjesre, s úgy volt, hogy meghálunk a vendéglőben s reggel kocsin indulunk Lazsányba az esküvőre. Csapiczky egész délután el volt foglalva, járt-kelt a városban, hogy csak úgy csurgott róla az izzadság.
Nem is láttam, csak a vacsoránál és igen csodálkoztam, hogy álmos volt és dicsekedett: „Milyen nagyot alszom én ma.”
– Alszik? Az esküvője előtti éjszakán? Sohase hallottam ilyet.
– Sőt inkább – felelte nyugodtan –, mert az esküvő utáni éjszakán úgyse igen lehet aludni.
Reggel korán felköltött, hogy induljunk, hörpintsem ki hamar a reggelimet, mert az út nem éppen jó Lazsányig, tegnapelőtt nagy záporeső volt arra és a vicinális út tele van kátyúval.
Az órájára tekintett.
– Teringette, legalábbis úton kellene lennünk Lazsány felé; fogadni mernék, hogy e pillanatban már öltöztetni kezdik a menyasszonyt.
– Akkor hát menjünk. Van már kocsink?
– Itt áll a vendéglő előtt. Útközben majd hozzánk csatlakoznak a többi vendégek. Gortván pedig édesapám és a kis húgom.
Hirtelen kiugrottam tehát az ágyból.
– Itt öltözzem föl, vagy ott is lesz hely? – kérdém.
– Oh, hogyne! Ötven és néhány szoba van a menyasszonyom öregeinél. Ötven és néhány szoba! Az ördögbe. Hisz ennek akkor fele se tréfa. Még jobban ejtett bámulatba a szép fogat a vendéglő előtt. Négy nyugtalan paripa kapálta a földet a szíjak és cafrangok szövevényei közt türelmetlenül és hánytavetette a pántlikás sörényű nyakát negédesen.
– Ejha! Kié ez a szép fogat?
– Most a miénk.
– Az öné?
– Nem éppen – hárítá el kesernyés mosolygással a kellemetes gyanúsítást –, de egyre megy és végre is egy Csapiczky nem viheti két lovon a menyasszonyát. A Csapiczkyak négylovas família.
A vendéglői szolga fölrakta bőröndjeinket, a nyalka kis magyar kocsi tele lett, azonfölül megálltunk még néhány bolt előtt, ahonnan csomagokat hoztak, a virágkereskedésnél egy dobozt, a takarékpénztárnál pedig maga Csapiczky ment föl és kisvártatva egy nagy fekete tokkal jött vissza.
– Most már mehetünk, csak még a keszkenőket kell megvenni a lovak kantárjaira és a kis bokrétákat az ostorokra.
Sóvár felé vitt utunk, jobb felől mutatta Csapiczky az erdei lakot, Eperjes legnagyobb nevezetességét, melyről három költő írt versenypoémát. Itt is, ott is van valami látnivaló. Általában szép megye, valóságos kert, park park után, kastély kastély után, az ember csak azt nem érti, hogy hol vannak a domíniumok, a kastélyok és angolkertek tartozékai?
Jobbról is, balról is, a völgyekben, a fehéren kígyózó dűlőutakon, melyek mint az erek kapcsolódnak be az országútba, közelebb, távolabb úri fogatok barnállottak. Némelyik olyan távol, hogy szinte egy lassan mászó szarvasbogárnak látszott; a közelebbieken színes napernyők mutatták, hogy úri hölgyek ülnek rajtok. Csapiczky mindnyájáról tudta, kik legyenek.
– Ezek mind a lakodalomra jönnek – mondá.
Az ott a Nedeczkyné, a két kisasszonyával. Az egyik nyoszolyóleány. Ahol jön, ni, a csalitos alján a két szürkén Bogozy Miklós bácsi. Tréfás, jóízű öregúr. Lelke minden társaságnak.
– Talán szellemes ember?
– Nem biz az, hanem fölségesen tudja utánozni a távoli kutyaugatást s általában más állatokat is, és amikor a malacok szerelmét előadja, minden ember oldalnyilallást kap a nevetéstől.
Némely közellevő fogatot bevártunk a keresztutaknál. Csapiczky leszállott és összeölelkezett az atyafiakkal, a lutheránus vallásúakkal pláne csókolódzott is, némelyik vidám úr átnyalábolta, megropogtatta a derekát: „Szervusz, te skribler, vitaj pán brat!” Mert a Sáros megyei nyelv ilyen zagyva. Régente is azt mondták: „Hajtsd ki azt a kravicskát arra a lúkára” (Hajtsd ki azt a tehénkét arra a rétre), de most újabban angol szavak is járultak hozzá, mióta, egész Amerikáig járnak és visszajönnek.
E találkozásoknál engem is megösmertetett az egyes famíliákkal.
– A Pruszkayak – mondá, két piros képű urat mutatva be – de genere Tass. Be tudják bizonyítani – tette hozzá lelkesen.
– Azt már nem – jegyzé meg nevetve az egyik Pruszkay de genere Tass –, de ti se nem tudnátok zeugnisokkal bebizonyítani, hogy nem onnan származunk. Egy nagy üveges batárban, melyet négy fekete vont, Szlimóczkyné ült a leányaival, temérdek skatulya közt, de micsoda gyönyörű három fruska volt, szép pisze orrokkal, pikáns girbe-görbe és mégis édesen üde arcocskákkal.
– Özvegy Szlimóczkyné – magyarázta nekem a kollega –, nagy család, a Kund nemzetségből; címerük egy hétfelé osztott pajzs, a hét vezérségre való emlékeztetés.
A vezéri ivadékot tovább folytató mama whistet játszott bent az üveges hintóban a leányaival és lorgnetten át nézte koronkint a vidéket. Szóval, igen előkelő képet nyújtott az egész Szlimóczky család.
A negyedik falunál egész kígyózó menetté gyűltünk, nagy sora a phaetonoknak, landauknak, bricskáknak, tilburyknak. Előzködtek, átkiabáltak egymásra, megállították egymást. Mindenkinél volt egy konyakosüveg, vagy egy szivartárca, ezüst címeres, havanna-szivarokkal megrakva.
– Hopp, hó! Álljatok meg! Koccintsunk egyet! A menyasszony egészségére! Vidámak, gondtalanok és megennivaló kedvesek voltak ezek az urak. Mind, mind. Úgy meg tudtak melegíteni mindjárt az első percben, mintha örökké köztük éltem volna.
– Ej no, Miklós (mert Miklós a nevem), de derék dolog, hogy eljöttél ebbe a mienk krajinába. Isten hozott közénk, bruder Danzinger, nem gyújtasz rá egy füstszivarra?
Egyforintos havannával kínált. És még azt mondta rá fitymálva, hogy füstszivar. Kutya teremtette! Ezek élnek még csak nagylábon!
Ha az első kocsi megállt, mindnyájunknak meg kellett állapodni, ilyenkor aztán rendre leszálltunk s keringtek a konyakos palackok. Bogozynak rögtön ott produkálni kellett a kutyaugatást, eleinte szabódott, de mihelyt azt mondták, hogy én szeretném hallani, nem kérette magát, legott ugatni kezdett az öreg és oly élethíven, hogy a Nedeczkyné mopszlija, akit mindenütt magával hordott, felelgetett neki.
Minthogy az egyetlen idegen voltam, mindenki nekem kedvezett, még Szlimóczkyné is egy cukedlit küldött az egyik Pruszkay által, aki odaállt volt a hintajához egy kicsit trécselni.
– Menjünk, menjünk, uraim – kiabálta Csapiczky.
– Ohó, türelmetlen már a vőlegény.
– Pedig messze van még az este.
– No, még egy kortyot.
Balról a tölgyek és fenyvesek között egy veres fedelű kastélynak ez egyik szöglete fehérlett ki, az úton pedig előtűnt egy lovas.
– Hurrá! – kiálták. – A Domoróczy Pista! Várjuk be Domoróczyt.
– Helyes, várjuk.
– Van-e még konyak?
– Majd hoz a Pista.
Tehát megvártuk Domoróczyt, akinek a neve csodálatos varázzsal bírt. Még a hölgyek is leszálltak a hintókból s valóságos cercle-t tartottak az úton, mintha csak egy nagy szalon lenne egész Sáros vármegye.
A közeli nyírjesben egy csomó fácán röppent föl és tűnt el; az egyik Keviczky egy perc alatt előszedte puskáját a kocsiról és nekem nyújtotta.
– Nem akarsz rájuk lőni, amicenko?
– Nem, köszönöm.
– Akkor én végzek velök.
Odaszaladt, fölverte és elejtett egyet, hozta aztán nagy triumfussal. A Szlimóczky kisasszonyok eltakarták az arcukat, sírva fakadtak a vérző madár láttán, maga a mama is összeszidta Keviczkyt:
– Menjen maga, kegyetlen tigris! Ida, vond vissza a második négyest, amit Keviczkyvel táncoltál volna.
– Visszavonom – szólt Ida alázatosan.
Keviczky mélabúsan hajtotta meg magát, mint egy középkori lovag, akit egy királyné száműzött.
Éppen kapóra jött arra egy cigány, a két rajkójával.
– Nesze, fogjad – mondá a cigánynak, odanyújtván neki a fácánt.
A cigány vigyorgott, megszagolta és mert frissnek találta, csodálkozva nézett Keviczkyre.
– A tied. Vidd el!
Ezalatt az egyik Pruszkay és, gondolom, Vidaházy, mert nem emlékszem jól a nevekre, hogy az idő ne vesszen kárba, párunpárt játszottak tízes bankókban. A szeries-szám utolsó számát kellett eltalálni. Mosolygós arccal vesztettek, nyertek, mintha két Rothschild játszana, nem is a pénz végett, hanem csak tréfából, kíváncsiságból, hogy melyiknek lesz több szerencséje. Bizony jó veszteni, mert a nagy pechet könnyen kipótolhatja ma a gondviselés az asszonyokban! Végre megérkezett Domoróczy, csinos, daliás szőke fiú, csupa mosoly, csupa élet. Amint észrevette, hogy várják, megsarkantyúzta a tüzes pejt (anyja, azt mondják, Blackston volt, a Metternich herceg híres kancája) s ott termett csakhamar.
Nagy csatarával, zsibongással fogadták. Látszott, hogy kedvelik. A leányok is pertu szólították. Mindenkinek volt valami mondanivalója, majd szétszedték. De ő is, mint mindnyájan e kedves sárosiak, engem az idegent vett észre legelőbb és sietett magát bemutatni.
– Domoróczy István.
– Töhötöm vezér ivadéka – toldotta meg a mellettem álló Bogozy.
Én is elmorogtam a nevemet.
– Hagyd el – szólt nevetve –, téged már ismerlek az arcképed után és sokért nem adom, hogy most elevenen is láthatlak.
Végre megindulhattunk Gortva felé, ahol a Csapiczky apja lakott, útközben azonban nem bírtam magam visszatartóztatni némi csípősségektől.
– Ez már sok egy kicsit – jegyzém meg Csapiczkynak. – Úgy látszik, az Árpáddal bejött többi nemesek mind magtalanok maradtak és csak a vezérek nejei szültek fiakat.
– Úgy látszik – felelte Csapiczky bágyadtan, aztán elhallgatott, de később, mintha az otthoni levegőben a gőgős nemesi észjárás mégis elnyomná benne a lateinert, egyszerre felém fordult szemrehányón: – Ön jó ember, egy hangyát sajnál agyonütni, tudom, de ha egy szent hagyományt eltaposhat egy rossz ötlet kedvéért, hát megteszi.
Gortván megint ki kellett szállnunk, a Csapiczky apjáért és húgáért. A helység oldalt feküdt az országúttól vagy másfél kilométernyire, sűrű fák között, csak a kastélyok tornyai látszottak ki. Némelyek nem akarták megtenni a kerülőt, de végre kitalálta Domoróczy, hogy a Polyovkában – ez a folyónak a neve – (mert Sárosban bizonyosan nagyzással pataknak nevezik az eret, folyamnak a patakot) nincsen most víz, át lehet rajta kelni s akkor a hegyen át egy félórával hamarább ott vagyunk Lazsányban.
Nosza, fölkerekedett az egész raj, végighajtattunk a szép tiszta falun, melyet tót parasztok laknak, csinos leánykák állottak ki kíváncsian a kis parasztházak előtti kertecskékbe, karcsúk, magasak, lenhajúak, kékszeműek.
A kertekben már csak egy pár őszirózsa himbálózott és a napraforgók. Imitt-amott királyi kevélységgel látszott elnyújtózkodni egy-egy urasági porta, nagy jegenyefák vezettek oda, aztán jött egy fenyőkkel és tölgyekkel csinosan gruppirozott park, s mélyen bent, mintegy elrejtve parasztszemek elől, állott a kastély. Efféle kastély volt vagy tíz a faluban, mindenütt a sztereotip odavezető jegenyefákkal, melyek úgy állottak két oldalt, mint a királyhoz vezető garádicsokon a gránátosok. A parkok sűrű lombozata közül, ha az ember figyelmesebben megnézte, két fénylő szem villogott elő – lehet, hogy csak képzelődés, de én mindenütt látni véltem két szemet. Gubó legyek, ha ez nem az úgynevezett „sárosi őrszem”-nek a szeme, ki arra vigyáz a park szélén, hogy befordul-e a jegenyefák periferiájába vendég, amely esetben bekiáltja a kastély népének „Chlapci do liberiji!” (libériába, gyerekek) s egy szempillanat alatt finoman kiborotvált komornyikká változik az öreg béres, ki még az imént trágyát hordott, s fehér szakácskában és sapkában habot ver az ambituson mint kukta a mindenes, aki előbb még fát vágott. Az öreg Csapiczky elénk szaladt hajadon fejjel, de nem volt az még öreg. Ruganyos fiatal ember, szegfűvel a kabátja gomblyukában, kifent bajusszal, fiatalos gesztusokkal, mintha testvére lenne a fiának.
– Isten hozta, uraim és hölgyeim! Nagy kitüntetés ez rám nézve. (Dörzsölte kezeit és ragyogott az arca az örömtől.) De hát csak le méltóztattok szállni és megtisztelni a szegény házamat? Istenem, ennyi fényes név! (Végigtekintett a hintók során s megtelt a szíve csordultig kevélységgel.) Mennyi név, mennyi név... –