Alexandre Dumas

A szélhámos

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-796-8

MOBI ISBN 978-963-387-797-5

TARTALOM

I. A gályarab
II. Nemes Faverne Henrik
III. Az Opera társalgójában
IV. Előkészületek
V. A Muette-fasor
VI. A napló
VII. A beteg
VIII. Az ötszázfrankos bankjegy
IX. A fátyolfüggönyös fülke
X. Szörnyű vallomás
XI. El, Párizsba!
XII. Gyónás
XIII. A virágárus leány
XIV. Összeomlás
XV. A siralomházban
XVI. Éjjel a királynál
XVII. Az akasztott ember
XVIII. A jegyzőkönyv

I. A gályarab

Ezernyolcszázharmincöt május hónapját Toulonban töltöttem.
Kis erődházban laktam ott, melyet egyik barátom bocsátott rendelkezésemre.
Ez az erődházikó ötvenlépésnyire volt a Lamalgue-erődtől, éppen szemközt azzal a híres sánccal, amely ezerhétszázkilencvenháromban ama fiatal tüzérhadnagy szárnyas szerencséjének felröppenését látta, akit aztán Bonaparte tábornok, majd Napóleon császár néven ismert a világ.
Azzal a dicséretes szándékkal vonultam meg itt, hogy dolgozni fogok.
Fejemben egy drámatervet hordoztam, meglehetősen megható, meglehetősen komor, meglehetősen borzalmas drámáét s ezt fejemből papírra szerettem volna vetíteni...
Ez a borzalmas dráma a "Pál kapitány" volt.
Rájöttem valamire: elmélyedő és állhatatos munkához ugyanis az kell, hogy a dolgozószoba szűk legyen, falai pusztán meredezzenek, és a nappali világosságot sötét színű függönyök tompítsák.
Távoli szemhatár, végeláthatatlan tenger, óriási hegységek, mindez, még ha határozatlanul és a déli nap fényétől megaranyozottan úszik is a tiszta levegőben, szemlélődésre csábít, és semmi sincs, ami úgy eltávolítana a munkától, mint a szemlélődés.
Az eredmény az volt, hogy Jones Pál történetét nem fejeztem be, ellenben megálmodtam Don Juan de Maranát.
A valóság álomba révedt és a dráma metafizikába.
Szóval: nem dolgoztam, legalább nappal nem.
Szemlélődtem, elmélkedtem s megvallom, az a bűvösen szép Földközi-tenger a maga aranyos csillámú azúrkékségével, azok a szörnyű kopárságukban is gyönyörű óriáshegyek, az a sötétlő mélységű ég sokkal jobban érdekelt, mindazt elnézegetnem szebbnek látszott, mint kíváncsinak lennem elolvasására annak, amit költhettem volna.
Igaz ugyan, ha éjszakánként bírtam volna magammal annyira, hogy ablakaim tábláit a hold csábos fénye elől elrekesszem, ha bírtam volna szememet arról a csillagokkal teleszórt égboltozatról levenni, ha elkülöníthettem volna magamat a gondolataim saját világába, valamennyire megint urává lehettem volna magamnak. De szellemem, mint a tükör, visszasugarazta ezeket a napi jelenségeket és ahogy már említettem, a tünemények, melyek ilyenkor elkápráztak előttem, már nem a maguk földi szenvedélyeivel mutatkozó emberi teremtések voltak; szépséges angyalokul tűntek elém, mint akik isten parancsára szárnyuk egyetlen lebbenésével suhantak át e végeláthatatlan térségeken; gúnyos arcú démonok voltak, akik valami kopár sziklán guggolva fenyegették meg a földet; végre is valami olyasféle mű lett volna az, ami alakot kezdett ölteni lelkemben, amilyen az "Isteni színjáték", amilyen az "Elveszett Paradicsom" vagy a "Fauszt", nem pedig afféle történet, amilyen "Angele" vagy amilyen "Antony".
Szerencsétlenségemre sem Dante, sem Milton, sem Goethe nem voltam.
Így tehát Pénelopé esetének épp fordítottjaképpen a nappal megsemmisítette mindazt, amit az éjszaka alkotott.
Jött a reggel, ágyúszó ébresztett föl. Kiugrottam ágyamból.
Ablakot nyitottam; fényáradat öntötte el szobámat s kergette tova álmatlanságom összes árnyalakjait, szegényeket, akiket megriasztott ez a hatalmas nappal. Azután láttam, mint közeledik nagy méltóságosan egy hármas evezősorú, pompás hajó a rév felé; a Triton volt vagy a Montebello, amely éppen az én nyaralóm előtt szokta mintegy különös mulattatásomul a legénységét gyakorlatoztatni vagy a tüzérséget fölvonultatni.
Majd meg viharos napok jöttek, napok, amelyeken az ég felhőkbe burkolózott s azúrkék Földközi-tengerünk, szegény, hamuszürkévé fakult, a szelíd nyugati szél pedig orkánná dühödött.
Olyankor a menny óriási tükre elfátyolozódott, a tengernek másszor mindig annyira nyugodt felülete oly hullámzásnak indult, mintha valami föld alatti kohó tüzén forrna. Kis habok nagy hullámokká nőttek, hullámhalmok hullámhegyekké magasodtak. Az édes, szőke Amphitrité, úgy látszott, lázadó óriásként az eget akarja megostromolni, belekapaszkodva a felhőkbe s oly hangon ordítva, amelyet sohasem felejt el az ember, ha csak egyszer hallotta is.
Az én szegény drámám terve tehát hovatovább elmálladozott.
Egyszer aztán elpanaszoltam a kikötő parancsnokának, mily hátrányos hatása van az ilyen külső dolgoknak a képzeletem működésére s megemlítettem, mennyire belefáradtam már az ilyen hatások leküzdésébe és hogy végleges eltökélésem szerint holnap elutazom, mert az egész idő alatt, amelyet Toulonban töltöttem, életem csupa szemlélődésben telt.
Erről lévén szó, megkérdeztem mindjárt, kihez kell fordulnom, hogy valami bárkát bérelhessek; az új életnek ugyanis, melynek megkezdésére szellememnek az anyaggal való küzdelmében kivívott diadala ösztökélt, legfőbb követelménye egy bárka volt.
A parancsnok azt mondta, hogy gondolkodni fog kívánságomon és intézkedett, hogy teljesíthesse.
Midőn másnap ablakot nyitottam, rögtön szemembe tűnt, hogy odalent, alig húszlépésnyire nagyon szép bárka közeledik ringatózva a part felé; evezésre és vitorlázásra egyaránt fölszerelt alkalmatosság, melyet tizenkét gályarab hajtott.
Éppen ilyen bárka kellene nekem, gondoltam, s íme, amint a gályarabok felügyelője megpillantott, kiköttette a bárkát, partra ugrott és erődházikóm kapuja felé vette útját.
Zsebéből kis levelet húzott elő s átadta nekem.
A levélke így szólt:
"Kedves Bölcselkedőm!
Mivel a költőket hivatásuktól elidegeníteni nem szabad s mivel Önt ebben a hivatásában a körülmények, úgy látszik, megzavarták, íme itt küldöm a kívánt bárkát. Amíg Toulonban lakik, rendelkezhetik vele kikötőnyitástól kikötőzárásig bármikor.
Valahányszor szeme már belefárad az ég fürkészésébe és néha-néha visszapillant e gyarló földre, maga körül tizenkét fickót fog látni, akik a bárkáját könnyűszerrel röpítik és önt képzelődése világából már puszta külsejükkel is vissza fogják zökkenteni a valóságba.
Mondanom sem kell talán, hogy jó lesz, ha semmiféle értéktárgya, pénze nem kerül a szemük elé.
Az ember - méltóztatik tudni - esendő s mivel a régi jó közmondás szerint: Istent kísérteni nem üdvös mulatság, annál kevésbé lehet üdvös dolog embert kísértésbe vinni, főként, ha az illető ember egyszer már behódolt valamely kísértésnek.
Mindenkor készséges híve:
.............................."
Szólítottam Jadint, s közöltem vele nagy, szép szerencsénket. Nagy ámulatomra nem fogadta akkora lelkesedéssel közlésemet, mint vártam: a társaság, amelyben ezentúl élnünk kellett, kissé vegyesnek rémlett neki.
De amint végigpillantott legénységünkön és a vörös sapkák alatt, amelyek azt a tizenkét fejet ékesítették, néhány érdekes ábrázatot vett észre, nagy bölcsen mindjárt fölismerte szerepét és intvén új szolgáinknak, hogy mozdulatlanul maradjanak helyükön, széket vitt a partra, papirost és ceruzát vett elő és rajzolni kezdte a bárkát meg borzalmas legénységét.
Bizony ez a tizenkét fickó, aki mind oly nyugodtan, szelíden és engedelmesen várta parancsainkat, sőt szemünkből igyekezett kilesni kívánságainkat, egytől egyig valami bűntett elkövetője volt: egy része tolvaj, más része gyújtogató, néhánya gyilkos.
Az emberi igazságszolgáltatás nyakon csípte őket; bukott teremtések voltak, tönkrement életek, a világ kiközösítettjei, már nem is emberek, hanem tárgyak; nem volt többé nevük, hanem csak számuk.
Tönkrejutottságukban szinte egy testté, egy lélekké forrtak és ennek az egy test, egy lélek közösségnek a foglalatja az a szörnyűség, aminek neve rabszolgabörtön - bagno.
A révparancsnok valóban páratlan meglepetéssel ajándékozott meg.
De azért nem mondhatnám, hogy ellenemre lett volna közelemben látni ezeket az embereket, akiknek már a puszta címe is, ha valamely szalonban hangzik el, iszonyatba ejt.
Hozzájuk mentem, fölálltak s hirtelen lekapták sapkájukat.
Ez az alázatosság meghatott.
- Barátaim - szóltam hozzájuk -, bizonyára tudjátok, hogy a révparancsnok úr rendelkezése szerint szolgálatomra kell állnotok touloni tartózkodásom egész ideje alatt.
Egyikük sem válaszolt, sem szóval, sem mozdulattal.
Olyanforma volt az, mintha kőemberekhez beszéltem volna.
- Remélem - folytattam -, hogy megelégedésemre végzitek majd dolgotokat; ami benneteket illet; bizonyosra vehetitek, hogy ti is meg lehettek majd elégedve énvelem.
Ugyanoly hallgatás.
Azt gondoltam, hogy a fegyelem dolga ez.
Zsebemből néhány pénzdarabot vettem elő s fölajánlottam nekik, innának rajta egészségemre; de egyetlenegy kéz sem nyúlt érte, hogy átvegye.
- Tilos bármit is elfogadniok - világosított föl a gályarabok őre.
- S ugyan miért tilos? - kérdeztem.
- Fillérnyi pénzük sem szabad, hogy legyen!
- De ön - mondtam -, ön nem engedhetné meg nekik, hogy egy pohár bort igyanak, ha megkínálják őket vele?
- Ó, dehogy nem, ha csak erről van szó éppen.
- Erről! Hozasson reggelit az erődbeli kocsmából, megfizetem.
- Mindjárt mondtam én a parancsnoknak - szólt a gályarabok őre, vállát és fejét megrándítva -, mindjárt mondtam, hogy az úr el fogja rontani embereimet... De hát elvégre is az ön szolgálatára rendelték őket, azt kell tenniök, amit ön akar. - Föl, Gabriel... rugaszkodjál el a Lamalgue-erődbe... kenyeret, bort és egy falat sajtot!...
- Gályarab azért vagyok, hogy dolgozzam, nem pedig, hogy apró magánmegbízásokat teljesítsek - felelt az, akinek a parancs szólt.
- Ah igaz, elfelejtettem, hogy sokkal nagyobb uraság vagy te, doktor úr, semhogy ilyesmi ínyedre lehetne; de mivel most a te reggelidről is éppúgy van szó, mint a többiekéről...
- Én megettem a levesemet és nem vagyok éhes - felelt a gályarab.
- Bocsánat hát!... Talán Rossignol nem lesz annyira büszke... Nosza, Rossignol, eredj te, fiam!
A derék felügyelő kívánsága csakugyan teljesült. Az az ember, akit felszólított, s aki tolvajkulcsot jelentő nevéhez bizonyára olyasvalami visszaélés révén jutott hozzá, amit azzal az elmés alkotású szerszámmal követett el, melynek segítségével a rendelkezésre nem álló kulcs könnyen pótolható - fölkelt s maga után vonszolva a vele egy láncon raboskodó társát, mivelhogy a bagnóban tudvalevőleg egyik ember a másikhoz láncoltan él - ment a közeli kocsmába, amely annak a szerencsének örvendett, hogy a mi vendéglőnk lehetett.
Közben odapillantottam a makrancosra, akinek illetlen felelete - nagy csodálkozásomra - nem járt kellemetlen következményekkel; de az elfordította az arcát s mivel ebben az új helyzetében oly állhatatossággal maradt meg, amely határozott szándékosságra vallott, szemtől szemben nem láthattam már.
Csak szőke haján akadt meg tekintetem és vöröses barkóján... Visszavonultam szállásomra, elhatározván, hogy más alkalommal fogom szemügyre venni.
Megvallom, hogy a kíváncsiság, amelyet ennek az embernek a különössége gerjesztett bennem, reggelim igen gyors elfogyasztására késztetett.
Sürgettem Jadint, aki sehogy sem értette türelmetlenségemet s vele visszamentem a tengerpartra.
Új szolgaszemélyzetünk még nem volt annyira a lakomájával, mint mi. A Lamalgue-erődből való bor, a fehér kenyér és sajt szokatlan, csupa rendkívüli ínyesség volt nekik, lassan fogyasztgatták, hogy élvezetük annál tovább tartson. Különösen Rossignol és társa becsülték, úgy látszott nagyra ezt a jó szerencséjüket.
Meg kell ugyan állapítanunk, hogy a gályarabok őrének az élvezete sem volt csekélyebb az alattvalóiénál: csakhogy míg ezek az alattvalók egy palack bort kaptak két személyre, neki, a maga személyére kettő jutott.
Ami azt a fegyencet illeti, akit a felügyelő az ábrándos csengésű Gabriel néven szólított, azt bizony a hozzáláncolt társa, aki a csemegézésről persze nem akart lemondani, rákényszerítette, hogy vele oda üljön a többiek közé; de Gabriel ott is megmaradt embergyűlölő hangulatában, megvető pillantásokat vetett társaira és az enni-innivalóhoz hozzá sem nyúlt.
Amint észrevettek, az összes gályarabok fölálltak, de én rájuk szóltam, hogy hiszen nem fejezték még be étkezésüket és intettem nekik, hogy csak ugyanoly nyugodtan végezzenek vele, amily jólesett a kezdet; én majd várakozom. Gabrielnek most már lehetetlen volt kikerülnie tekintetemet.
Kedvemre figyelhettem meg, bárha észrevéve ezt, megalázottságában egészen szemére húzta sapkáját, hogy elzárkózzék vizsgálódásom elől.
Huszonnyolc-harminc éves ember volt: a szomszédaitól elütőn, akiknek barázdás ábrázatából nem volt nehéz kiolvasni azokat a szenvedélyeket, amelyek idejuttatták őket, ennek oly semmitmondó arca volt, hogy bizonyos távolságból még határozottabb vonások sem voltak rajta megkülönböztethetők.
Még szakálla sem, melyet pedig kibontakozásában teljesen szabadjára engedett, de amely gyér volt és fakószínű, még az sem bírt ennek az arcnak valami jellegzetes kifejezést adni.
Szeme, ez a savószínű szempár, nyugtalanul révedezett tétován, anélkül, hogy valaminek látásán élénkebbé csillant volna; tagjai csenevészek voltak; a természet úgy látszott, nem alkotta fárasztó munkára; ez a test fizikai erőfeszítésre, bár sorsa arra kárhoztatta, nem volt alkalmas.
A hét főbűn közül, amely az emberi nem ősellensége nevében toboroz e földön, úgy látszott, a lustaság hódította őt lobogója alá.
Tekintetem tehát hamarost odább rebbent volna erről az emberről, aki mint bizonyosra vettem, legföljebb valami másodrendű bűntettel kínálkozhatik tanulmány tárgyául, de valami bágyadt emlékezés támadt lelkemben s olyasmit súgott, hogy ezt az embert nem most látom először.
Szerencsétlenségemre, mint már mondottam, az arca azok közül az ábrázatok közül való volt, amelyeken semmi feltűnő sincs és amelyek oly hatást, aminek révén emlékezhetnénk rájuk, egyáltalán nem bírnak kelteni.
Miközben egyre bizonyosabbá vált lelkemben, hogy ezt az embert már láttam volt valahol, megerősítette ezt a ráeszmélésemet az a körülmény is, hogy szüntelen kerülte pillantásomat; mindazonáltal sehogy sem bírtam visszaemlékezni arra, hogy hol láttam és mily körülmények között.
Odamentem a felügyelőhöz s megkérdeztem, mi a neve ennek a vendégemnek, aki oly fránya módon becsüli meg vendéglátásomat.
- Lambert Gabrielnek vallja magát.
Ez a név mit sem lendített emlékezetemben; most hallottam először.
Mégis csak tévedek, gondoltam és mivel a nyaralónk ajtaján éppen akkor lépett ki Jadin, hozzásiettem.
Jadin a két puskánkat hozta; mai kirándulásunkon ugyanis tengeri madarakra kívántunk vadászni.
Néhány szót váltottam Jadinnel; fölkértem, figyelje meg jól azt az alakot, aki annyira fölkeltette kíváncsiságomat.
De Jadin egyáltalában nem emlékezett rá, hogy valaha is látta volna; a Lambert Gabriel név neki éppoly idegen volt, mint nekem.
Ezalatt gályarabjaink a lakomájuknak már végére értek, majd fölcihelődtek, hogy újra elfoglalják helyüket a gályán, leballagtunk mi is, de hogy a gályát megközelíthessük, szikláról sziklára kellett ugrani. A felügyelő azonban intett embereinek, ezeknek a szerencsétleneknek, mire beleálltak a térdig érő vízbe, hogy beszállnunk segítsenek.
Ez alkalommal feltűnt nekem, hogy nem a kezüket nyújtották fogódzásul, mint ahogy rendes hajósnép tette volna, hanem a könyöküket tartották elénk.
Vajon előzetes parancsra cselekedtek így?
Vagy talán az a megalázkodó meggyőződés volt az, hogy tisztességes ember kezének megérintésére méltatlan az ő kezük?
Ami Lambert Gabrielt illeti, az már ott ült a bárkában a társával, a megszokott helyén, s keze az evező rúdján pihent.