ÍZELÍTŐ

Ugyanis egy pillanat alatt vakító napfény öntötte el újra a világot. Nem csak odakint a

szabadban, de két másodperccel később a tévéközvetítésben is, amit önfeledt kiáltásokkal

és nagy lelkendezéssel kommentált a riporter, aki épp egy baleseti helyszínről tudósított.

Az operatőr úgy meglepődött, hogy majdnem elejtette a kameráját, aztán gyorsan

körbepásztázott, az eget bámuló, hunyorgó, könnybe lábadó szemű embereket próbálva

először megörökíteni.

Én azonban ekkor már nem figyeltem a képernyőre, mert a kivilágosodás után rögtön

kinéztem az ablakon és amit láttam, az jó időre magára vonta tekintetem. Nem csak

nekem, de az egész emberiségnek, ahogy próbáltuk feldolgozni az érthetetlen látványt.

A szomszédos lakóházak piros cserepes teteje és a fák zöld lombjai fölött ugyanis sehol

sem láttam az égbolt megszokott világoskékjét. Helyette zöld, barna, homok sárga,

sötétkék és fehér színek uralták az eget, szabálytalan pacákat, furcsa mintázatokat

alkotva, ami feltűnően ismerős volt, mégsem tudtam hová tenni. Vajon mi lehet ez?

Megfeledkezve a tévéadásról felálltam és az erkélyajtóhoz léptem, hunyorogva a kintről

beözönlő erős fényben. Amint a szemem hozzászokott a hirtelen világossághoz,

félrerántottam a csipkefüggönyt és alaposan körülnéztem, de minden irányban csak ezt a

mintázatot láttam az égen, amennyire az erkélytető miatti korlátozott kilátás engedte.

Vetettem egy röpke pillantást az utcán ácsorgó emberekre, akik szintén az eget

bámulták és fölfelé mutogattak, előbb csodálkozva, majd értetlenkedve, végül pedig

rémülten, ahogy próbálták feldolgozni a történteket és a hihetetlen égi jelenséget. A

környéken eluralkodó általános izgalomból és erősödő kiabálásból azonnal leszűrtem a

tanulságot, miszerint ismét odakint a helyem, ahonnan többet láthatok a világból. Ezért

kirohantam az előszobába: papucsot le, cipőt fel, ajtót kinyitni, ki a lépcsőházba.

Szerencsére ezúttal volt annyi eszem, hogy kulcsra zártam magam mögött az ajtót, s csak

aztán rohantam le a földszintre, majd ki az utcára a nyakukat tekergető szomszédok közé.

Mivel a panelház és a hársfák sokat takartak az égből, egyenesen kiszaladtam az

országút szélére, sőt bemerészkedtem az összetört gépkocsik közé és megál tam a Gyulai

út kel ős közepén. Aztán addig bámultam hátrahajtott fejjel a fölénk boruló látványt, míg

belesajdult a nyakam az erőlködésbe. Körülöttem mindenki ugyanígy tett, s közben

röpködtek a furcsábbnál furcsább kérdések, válaszok, sóhajok és káromkodások a

levegőben.

- Ez meg mi az ördög...? Meg tudná valaki mondani...? - nyekeregte egy idős asszony,

az olvasószemüvegét igazgatva orrán.

- Behorpadt a világ! - állapította meg egy nyalka srác a szakképző iskolából.

- Nem! Inkább olyan, mintha kifordult volna magából! - vélte mellette a társa, maga fölé

tartva mobiltelefonját, hogy lefotózza a panorámát.

- Hová lett az ég...?

A legtöbben képtelenek voltak felfogni az eléjük táruló, pontosabban föléjük boruló

perspektívát, így az elméjük különféle magyarázatokat fabrikált a jelenségre az első

percekben. Velük ellentétben én pár másodperc alatt felfogtam, mi történhetett, s bár

nehezen tudtam elhinni (főleg a képzettségem miatt), hogy ilyesmi lehetséges, mégis

gyorsan megbarátkoztam a gondolattal: az égbolton a Föld felszínét látom! Valahogyan

kifordítva! Mintha csak egy stoppolásra váró zokni lenne a bolygó!

- Hé! Ez nem valami vetített kép?

- Nézzétek! Ott van Amerika!

A legtöbben nyugati irányba bámultunk, ahol a belváros épületein és az Evangélikus

Nagytemplom tornyán túl a Pireneusi-félsziget jel egzetes alakja látszott kevéssel a

horizont fölött. Szemre úgy becsültem, körülbelül 8-10 fokos magasságban lehet az

égbolton. Tőle balra az afrikai partok húzódtak a Gibraltári-szoroson túl. Jobbra a kórház

emeletes épülete takarta el Franciaországot és a Brit-szigeteket, de az Atlanti-óceán

sötétkék vizén úszó Izland pont fölötte volt a háztetőnek. Mögötte, azaz fölötte Grönland

fehéres nyúlványa bújt meg a felhők alatt. Az Észak-Amerikai kontinens tömbje uralta a

nyugati eget. A keleti part körülbelül 30-35 fokos szögmagasságban húzódott, a nyugati

part pedig 45-50 fokkal volt a horizont fölött. Azon túl a Csendes-óceán hatalmas mezeje,

csupa kék és fehér az elszórt felhőfoltok miatt.

Közép-Amerika szépen kunkorodó farokként nyúlt dél felé, alatta Kuba csíkjával és a

Karib-tenger szigeteinek pöttyöcskéivel. Ezen túl a Dél-Amerikai földrész zöldje húzódott

egész az Antarktisz fehér pacájáig, ami messze a fejünk felett lebegett, legalább 60-70 fok

magasan. A panelház tömbje javarészt eltakarta Afrikát, de a fekete kontinens déli csúcsát

így is lehetett látni. Sárgásbarna volt a sivatagok miatt.

- Biztos valami optikai csalódás lesz...! Mint a délibáb...! - magyarázta valaki a közelben,

az izgalomtól elcsukló hangon.

- Hű! Az anyját...!

- De hát ez nem lehetséges...!

- Ti is azt látjátok, amit én?

- Miért? Te mit látsz?

Lassan dél felé fordultam, majd keletnek, leesett ál al gyönyörködve a képtelen

látványban. Délkeleti irányban a Berzsenyi utcai kertes házak csúcsai fölött nagy

háromszögként nyúlt bele az Indiai-óceánba a Hindusztáni-félsziget sárgás-zöldes hegye.

Fölötte az Indonéz-szigetvilág 35-45 fokos magasságig terjedt, azon túl pedig Ausztrália

ismerős homokszínű pacája terpeszkedett a déli sarkvidék mellett egész magasan. Új-

Zéland vékony csíkja alig látszott a fejünk felett trónoló Naptól. Hunyorogva méregettem a

keleti égboltot uraló Ázsiát, a sportcsarnok fölött elnyúló Kaszpi-tengert, a Közel-Kelet

sárgásbarna területét, a Himalája fehér felhőkkel fedett zónáját, azon túl pedig Kínát és

Szibériát. Ezt láttam az előbb az ablakból is, de a szokatlan, ferde perspektíva miatt az

agyam képtelen volt helyesen értelmezni a képet. Japán úgy 40 fokra lehetett a horizont

fölött. Azon túl megint a Csendes-óceán kékjébe merült a szemem, ami hatalmas

kupolaként borult ránk, közepén a Nappal.