ALEXANDRE DUMAS

A JÁVAI ORVOS

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-710-4

MOBI ISBN 978-963-387-711-1

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

I  II  III  IV  V  VI  VII  VIII  IX 

MÁSODIK RÉSZ

I  II  III  IV  V  VI  VII  VIII 

HARMADIK RÉSZ

I  II  III  IV  V  VI  VII  VIII  IX 

NEGYEDIK RÉSZ

I  II  III  IV  V  VI  VII  VIII  IX 

ELSŐ RÉSZ

I

Ezernyolcszáznegyvenhét novemberének egyik estéjén rettenetes orkán zúdult Batávia városára; egyike azoknak az orkánoknak, amelyek az Indiai-tengeren annyira gyakoriak, és különösen Jáva szigetét szokták a passzátszelek visszatérése idején meglátogatni.

A szél, mely napközben nem volt éppen valami túl erős, este hat óra tájban hirtelen nagyon hevessé szilajodott, a tenger háborogni kezdett, és a hullámok mennydörgésszerű morajjal csapkodták a kikötő gátját.

E kikötőgát nélkül Batáviának csak réve volna.

Aki nem volt Indiában, nem tudja, mi az óceán: az összes elemek őrületes szövetkezése az ember és minden emberi alkotás elpusztítására. A tenger mintha be akarna nyomulni a városokba, a vihar mintha a tengerbe akarná dobni a városokat; a villámok tüze nem amolyan egyes lobbanás, hanem valóságos tűztenger, amely az egész égen szétterjeszkedik.

Este kilenc óra volt, midőn az orkán teljes dühvel rátört Batáviára. A szélvész oly hevességgel üvöltött, tombolt, amilyen a mi mérsékelt éghajlatunk alatt teljesen ismeretlen: fákat csavart ki gyökerestül, meghajlította a nyílt tengerről bemenekült hajók árbocait, néger kunyhókat borított föl; leszaggatta az áruraktárak bambusztetőit, teleszórta a földet törmelékkel, s a legerősebb gerendákkal is úgy játszott, ahogy a közönséges szél a szalmakazalról letépett szalmaszálakkal szokott játszani.

A rév borzalmas látványt nyújtott; hiszen a legborzalmasabb színjátékok mindig a tengeren láthatók. Házmagasságú hullámok zúdultak szörnyetegek módján a partra, hogy elnyeljék a munkásokat, akik a rakodón megerősített vagy otthagyott tárgyakat igyekeztek megmenteni.

A víztömegek, amelyeket a tenger átzúdított a kikötőgáton, eltódultak a hajókig, házmagasságnyira emelték őket, s rettenetes robajjal csapkodták egymáshoz.

A zápor patakokban ömlött.

Midőn a rémes erejű orkán este kilenc órakor kitört, Batávia lakossága a felső városrészbe menekült.

Batávia ugyanis két városrészből áll: az egyikben laknak, a másikban üzleti dolgaikat végzik az emberek.

Harmadik városrész is van, amelyet azonban csak mellesleg említünk, az úgynevezett szerecsentábor.

A kikötő tájékán, posványos talajon épült alsóváros esténként, amikor a nyirkos földből az ártalmas kipárolgás fölszáll, annyira egészségtelen, hogy éjszakára senki sem bír ottmaradni. Este hat és hét óra között, amikor a nap a délövi országokban megszokott különös sebességgel eltűnik a szemhatáron, a lakosság az üzemekből, irodákból és áruraktárakból, ahol a napi munkáját végezte, azonnal elsiet.

A kormányzói palota, a színház, a nyilvános intézetek, az európaiak házai mind azon a magaslaton vannak, amely a révparton uralkodik, s amelyre a lapály dögvészes kigőzölgése föl nem ér.

A kínaiak és a malájok városrésze e magaslat túlsó oldalán van.

Az orkán oly borzalmas volt, hogy senki sem mert kimozdulni hajlékából, bárha bizonyosra volt vehető, hogy az áruraktárak, akárcsak 1806-ban, teljesen elpusztulnak.

Csak egyetlenegy ember sietett, nem törődve széllel, záporral, villámmal, mennydörgéssel, a meredek lejtőn a felső városrészből az alsó felé.

Szinte azt a látszatot kelthette volna, mintha az elemek tombolása egyáltalában nem érintené, ha majdnem minden lépéskor bele nem kellett volna kapaszkodnia valamibe, hogy a vihar földhöz ne vágja, vagy el ne sodorja.

Ruhája csuromvíz volt, arcába letördelt gallyak csapódtak, kiszakított téglák és gerendák zuhantak melléje, de ő, úgy látszott, semmi mással nem törődött, csak azzal, hogy a szüntelen cikázó villámok éles fényében az útját folytathassa.

Így botorkált le egészen a partig. A kikötőgátat bal felől elhagyva jobbra fordult, s a rakodóparton törtetett tovább.

A rakodópart végén megállt. Villám lobbanására várt. Az égbolt csakhamar megnyílt, s a villámok kápráztató fényében a magányos vándor keskeny kocsiutat pillanthatott meg, amelyet cölöpsor szegélyezett.

Rátért erre az útra, mintegy tíz percig rohant még azon előre, s végül egy bambuszból épült ház előtt megállt. Ez a ház valamivel magasabb volt az alsóváros raktárépületeinél, s az ajtaja előtt különféle nagyságú csomagok és ládák sokasága volt fölhalmozva. Az eső ellen kátrányos ponyvák takarták az áruhalmokat.

A férfi kopogtatott az ajtón.

Senki sem felelt. Próbált benyitni, nekifeszült az ajtónak, de nem bírt vele.

Ez az elzárkózottság csodálkozásba ejtette, hiszen az Indiai-tenger vidékeinek házaiban a legtöbb lakásnak éppen csak forma kedvéért van ajtaja.

Fadarabot kapott fel, amelyet alkalmasint az orkán sodort oda, s úgy megdöngette vele az ajtót, hogy ezt a zajt a vihar zúgása ellenére is okvetlenül meg kellett odabent hallani.

Bágyadt világosság gyúlt a ház földszintjén, s női hang kérdezte hollandul:

- Ki az?

- Tessék ajtót nyitni - válaszolt az ismeretlen -, tessék beengedni hamar!

- Kicsoda ön, és mit akar?

- Nyisson hát ajtót, hiszen láthatja, hallhatja, mily szörnyű zápor és szélvihar dühöng. Ilyen idő igazán nem alkalmas arra, hogy az ember innen kívülről tárgyalgasson.

- Nem bocsáthatom be addig, míg meg nem tudom, mit akar. Ilyen sötét, viharos éjszakán jó szándékú ember nem szokott errefelé járni.

- Márpedig az én szándékomnál nincs becsületesebb ezen a világon - válaszolt az ismeretlen. - A feleségem nagybeteg. Batávia minden orvosa és a kikötőben veszteglő hajók összes sebésze lemondott az életéről; az orvos úrral szeretnék beszélni, szeretnék tanácsot kérni tőle, akinek tudását mindenfelé annyira magasztalják.

- Ha erről van szó, tessék kicsit várni - felelt a női hang.

Csakhamar retesznyikorgás hallatszott, az ajtó arasznyira kinyílt, és a résen kis kézilámpás fénye vetődött az ismeretlen férfi arcára.

A nő szelíd, szép, szabályos arcú, mintegy huszonöt éves fiatalembert láthatott maga előtt. Beszédéből ítélve nyilván holland származású; szinte halotthalvány arcát kétfelől hosszú, lelógó fekete haj határolta; nagy, sötétkék bogarú szeme vörös héjú volt a virrasztástól és a könnyezéstől, de csupa szellem és élénkség sugárzott belőle. Európaias ruhája takaros, bár meglehetősen kopott; ebben a csúf időben se felöltő, se köpönyeg nem védte, így viszont szép termete és nemes tartása sokkal jobban szembetűnt, mintha szél és eső ellen beburkolózva állt volna ott.

A szép fiatalember rokonszenves egyéniségét az óvatos hollandi nő - aki mintegy tizennyolc éves leány volt - természetesen megnyugtatónak találta, annál is inkább, mert örült, hogy egy földijével beszél. A csinos leányka a Szunda-szigeteken is megmaradt nemzeti viseletében, sem sisakszerű, aranydíszes fejkötőjét, sem csíkozott szoknyáját más ruhával nem cserélte fel.

Lefelé tartotta a lámpást, hogy az idegen láthassa a lépcsőfokot, amelyre még föl kell hágnia, és így szólt:

- Jöjjön be, s gyorsan csukja be az ajtót, mert az eső becsapkod.

A fiatal holland engedelmeskedett.

Míg ő az ajtót elreteszelte, a leány benyitott egy szobába, majd a látogatót is odaszólította.

Tarka gyékényekkel bélelt, nyolcszögletes szobácska volt az. Németalföldön nappali szobának nevezhették volna. Jáván azonban az ilyen szobának nincs külön neve. Nyilván mindenféle alkalomra való, mert a középütt álló fényezett asztalon például most is még egy felényire ürült arakospalack, néhány pohár és pár füzet volt. Ugyancsak ezen az asztalon, a székeken és a szoba sarkaiban nyitott csomagok hevertek, melyekből selymek, kreppkendők s egyéb efféle áruk kandikáltak elő. Néhány láda is volt a szobában, meg ópium, amely erős, átható szagot árasztott, azonkívül művészi faragású elefántcsont tárgyak, finom porcelán és tea, amelynek illata a nagy tengeri úton nagyobbrészt elillan.

A holland leány, az egyik bambuszszékről ledobálván a csomagokat, hellyel kínálta az idegent. Amikor észrevette, hogy a fiatalember a vakítóan fehér szalmagyékényt sáros cipőjével s a ruhájáról lecsöpögő vízzel bepiszkította, durcásan lebiggyesztette szép kis száját.

Az idegen leült, s úgy nézett körül, mintha vágyainak netovábbját a szoba valamelyik sarkában igyekeznék megtalálni.

- Az orvos úrral óhajt beszélni? - kérdezte a leány.

- Nemcsak beszélni óhajtok vele - felelt a kérdezett -, hanem mindjárt magammal is szeretném vinni a lakásomra. Feleségem haldoklik; jól értsen meg, kisasszony, a feleségem, az egyetlen lény a világon, aki szeret engem. Istenem, ha elgondolom, hogy minden perc, amelyet elvesztegetek, egy-egy lépéssel közelebb viszi a sírhoz! Kérve kérem, kisasszony - mondta zokogva, és könyörgésre kulcsolta a kezét -, vezessen engem gyorsan az orvos úr elé!

- Jaj, uram, nagyon sajnálom önt - sóhajtott a hollandi leányka -, de hát rendkívül sokat kíván az orvos úrtól...

- Igaz, rendkívül sokat kívánok... Hiszen a feleségem élete forog kockán, s azt mondják, hogy egyedül csak ő mentheti meg.

- De hát nem tudja ön, hogy Basilius doktor azóta a bosszantó eset óta, amikor a rendőrfőkapitánnyal gyűlt meg a baja, egyáltalában nem látogat betegeket? Barátainak, ha fölkeresik, szívesen szolgál ugyan orvosi tanáccsal, de másfajta gyógykezeléssel nem foglalkozik; sőt, ha jól emlékszem, a gazdám a felsővárosban már legalább két éve nem fordult meg.

- Ó, szóljon egy jó szót érdekemben - könyörgött az idegen -, az istenért, kérje meg, hogy jöjjön velem! Ha tudná, kisasszony, mennyire szeretem az én szegény jó Eszteremet! Az orvos úr nemcsak egy életet fog a halál karmaiból kiragadni, ha őt megmenti, egyszerre két emberéletnek a megmentője lesz... Ó, Istenem, amióta szegény betegem huszonnégy órája viaskodik a halállal, valósággal azt sem tudom már, magam is élek-e még. Minden perc egy örökkévalóság, s mégis minden perc olyan gyorsan sodor a pillanat felé, amely tőle örökre elszakít. Vezessen, kérem, az orvos úrhoz, hadd boruljak a lába elé, hadd lágyítsam meg szívét könyörgésemmel, hogy Istent ha ismer, mindenért, ami drága neki ezen a világon, s ami szent a másikon, mentse meg Eszteremet, hiszen ő bizonyára meg tudja menteni még!

A leány kétségeskedőn rázta meg fejét, miközben nagy részvéttel nézte az idegent.

- Ah - sóhajtott újra, s halkan kérdezte -, ön nem ismeri Basilius doktort?

- Nem ismerem - válaszolt a fiatalember -, alig két hónapja vagyok Batáviában, s Eszterem azóta ágyban fekvő beteg, mindig mellette kellett lennem, ápolnom, virrasztanom...

- Hát ki ajánlotta őt önnek? - kérdezte a leány.

- A gyógyszertáros, akinél az orvosságokat csináltattam, említette, mint nagy tudományú, bő tapasztalatú embert; semmiféle más orvos nem tudja, így szólt, azt a rettenetes betegséget, amely feleségemet halállal fenyegeti, meggyógyítani.

- És nem beszélt el a gyógyszertáros egyet-mást Basilius doktor korábbi életéről, kalandjairól, szokásairól? - kérdezte a leány tétovázón. - Semmit sem mondott el önnek abból az ezer meg ezer mendemondából, amelyeket róla a gonosz nyelvek terjesztenek?

- Nem. Csak annyit mondott: menjen Basilius doktorhoz, az megmentheti még a beteget. És én íme, eljöttem.

- De nem figyelmeztette-e a gyógyszertáros arra is, hogy ne felejtse otthon a pénztárcáját, fiatalúr, és hogy a pénztárcája jó kövér legyen ám, mert máskülönben kár a szeme elé kerülnie.

- Ilyen figyelmeztetés - válaszolt az ismeretlen - egészen hiábavaló is lett volna. Szegény sorsú kereskedősegéd vagyok, és csak a munkámból élhetek. Itt, Batáviában, sajnos, oda kellett hagynom a helyemet, amelyre még Európából szegődtem el, hiszen idegen kezekre nem bízhattam Eszteremet, lett volna közben más, új helyem is, de egyelőre anyagiakban is nagyon rosszul állok, s az orvos úr nemeslelkűségére, emberbaráti érzésére számítottam.

A holland leányka sóhajtott egyet, s halkan, mintha csak magában beszélne, csupán ennyit mondott:

- Szegény fiatalember!

- Nos, mit gondol? - kérdezte az ismeretlen, akinek nyugtalansága és türelmetlensége nőttön-nőtt.

- Kedves földim, ha ön még csak nem is gazdag ember, hát még kevésbé hiszem, hogy a doktor meglátogatná szegény betegét.

- Ó, Istenem, Istenem! - kesergett az idegen. - Ha Eszteremnek meg kell halnia, vedd el az én életemet is!

- Ha szabad volna... Ha merhetném - szólalt meg a leány bátortalanul, zavarában selyemköténye csücskét nyomorgatva.

- Mi volna az? Mondja ki! Ne várasson, ha tud valami segítséget! Hiszen láthatja kétségbeesésemet...

- A gazdám tudta nélkül megtakarítottam valamicskét, ön földim, a fájdalma nekem is fáj; nem tudom, miért, de már első szavai is részvéttel töltöttek meg. Hiszen oly ritka, hogy valaki a feleségét oly nagyon szeresse, mint ön szereti... - mondta a leány, s megérzett minden szaván, mennyire igyekszik ajánlatát megszégyenülés nélkül elfogadhatóvá tenni. - Fogadja el azt a keveset, amit rendelkezésére bocsáthatok, hiszen majd megadhatja, ha a felesége megint egészséges lesz, és ön újra állást talál.

Az idegen köszönetet akart mondani a leánynak, már feléje nyújtotta kezét, hogy kézszorítással is kifejezze háláját, midőn a házat hatalmas csattanás rengette meg.

A fiatal nő megijedt, s szó nélkül elrohant, eltűnt a szoba egyik mellékajtaján. Az idegen, egyedül maradván, tenyerébe támasztotta fejét; ereje elhagyta, bátorsága megtört, s teljesen átengedte magát a terve kudarcán érzett fájdalomnak. Könnyeit csendesen sírta, már zokogni sem tudott.

Nem vette észre, hogy a holland leány néhány perc múltán visszatért.

A leány most szelíden megérintette a vállát, s rámosolygott.

Az idegen fölegyenesedett, s várta a szót.

- Menjen csak haza - mondta a leány -, Basilius doktor meg fogja látogatni.

Vigasztalanságából a fiatalember hirtelen a legszilajabb örömbe csapott át. Térdre borult a leány előtt, s csókokkal borította bájos földijének fehér, puha kezét.

- Köszönöm, köszönöm! - rebegte. - Mentőangyalom ön nekem, és hogy megmenthessen, ugyebár, föláldozta megtakarított keresetét...

- Nem - válaszolt a leány -, nem kellett föláldoznom, magam is rendkívül csodálkozom a dolgon, de a doktort még csak kérnem sem kellett, egyetlen szóval sem kellett kérnem.

- Igazán?

- Igazán! Pedig hát mennyire féltem, hogy megszid majd, hiszen a legszigorúbban megtiltotta, hogy idegenekkel szóba álljak; és Isten látja lelkemet, áthágtam-e én ezt a tilalmat valaha. De amint a szobájába léptem, még csak föl sem pillantott az újságjából, amelyet éppen olvasott, és ezekkel a szavakkal küldött vissza:

- Mondd meg a fiatal Vandenbeek Eusebiusnak, hogy azonnal elmegyek a feleségéhez.

- Hogyan? Hát tudja a nevemet? - kérdezte az idegen elámulva.

- Ó, tud az sok mindenfélét, amit más emberek nem tudnak - mondta a leány a rémület bizonyos kifejezésével. - Amióta itt vagyok ebben a házban, pedig annak két éve már, egyetlenegyszer sem láttam, hogy a doktor hazulról kimozdult volna.

- Különös! - szólt Eusebius fölkelve. - No de csakhogy most kimozdul végre! Ó, micsoda hálával tartozom én magának! Áldozatkészségét nem felejtem el, ha nem is kellett fölhasználnunk. Mihelyt szegény Eszterem felgyógyul, idehozom, hogy ő is megköszönhesse az ön jóságát.

- Felesége is holland? - kérdezte a leány.

- Az. Mindketten Haarlemből valók vagyunk.

- És szép?

A női kíváncsiság kibukkant a részvét álarca alól.

- Csaknem oly szép, mint ön - válaszolt Eusebius boldogan.

- De ne hozza ide; majd hadd látogatom meg én! Most pedig siessen haza! Az orvos úr nemsokára indul, s ha önt nem találná otthon, engem aztán jól megszidna.

- De hadd írom föl legalább a lakásunk címét...

- Szükségtelen, az orvos úgyis odatalál. Menjen csak!

- De hogyan találhatna oda, ha nem tudja...

- Ha a házszámot tudnia kellene, megkérdezte volna. Nos, menjen már!

A csinos hollandi leány kituszkolta földijét a házból, de búcsúzásul, hogy e kitessékelés mégse legyen bántó, megszorította a kezét.

A fiatalember még mindig ellenkezett volna, de hirtelen újra hatalmas, az előbbinél is erősebb csattanástól remegett meg a ház. A leány összeszedte minden erejét, s Eusebiust, aki mindenáron át akarta adni a lakása címét, kilökte az ajtón.

Eusebius hallotta még, mint reteszeli el a leány az ajtót és teszi rajta keresztbe a vas rekesztőrudat. Az a sietség, amellyel mindez végbement, arra engedett következtetni, hogy Basilius doktor szigorúan kormányozza a házát.

A fiatalember még bekiáltott, szólította a leányt, de hiába, választ már nem kapott.

És a kiszüremlő világosság, amely eleinte azzal biztatta, hogy legalább kívülről mégiscsak válthat még pár szót a leánnyal, nemsokára kihunyt.

- Ó, Istenem! - sóhajtott vigasztalanul. - Csak altatás volt az egész, hogy lerázzanak a nyakukról. A leány azt mondta, hogy Basilius doktor eljön hozzánk; de hát hogyan jöhetne, mikor a címemet sem adhattam át? Hogyan találhatna meg minket ott, a felsőváros legsötétebb útvesztőiben, a kínai negyedbe torkolló névtelen utcák során!

Újra bekiáltott, valósággal jajgatni kezdett.

- Istenem - kesergett -, minden erőlködésem hiábavaló volna hát? Az orvos a kunyhónkat, mert hiszen nem is ház az, a sötétben nem fogja megtalálni, és reggel... Ah, a reggelt az én szegény Eszterem meg nem éri már!

Még hangosabban kiáltozott, aztán pedig, hogy minden szó hiábavaló volt, fogta a fadarabot, amellyel a házbéliek figyelmét előbb eléggé gyorsan sikerült magára vonnia, s megint döngetni kezdte az ajtót.

De fáradozása eredménytelen maradt; a ház mintha lakatlan lett volna, s még a döngetés is, amellyel az ajtót ostromolta, csak úgy hangzott el visszhangtalanul.

II

Eusebius végül arra szánta rá magát, hogy megvárja, míg Basilius doktor, ígéretéhez híven, elindul hazulról, akkor majd bemutatkozik az orvosnak és vezetője lesz.

A vihar még mindig tombolt, a tenger zúgott, a zápor patakokban szakadt, a felhőket a földdel mintha nem is záporzuhogás, hanem zuhatagok ömlése kötötte volna össze.

Eusebius azonban annyira bánatos volt, gondolatai annyira elszakadtak mindattól, ami körülötte történt, hogy még csak a közelben kifeszített ponyva alá sem menekült.

Így várakozott jó egy órán át.

Látván végül, hogy a ház ajtaja zárva marad, s hogy a ház belsejében legcsekélyebb nesz sem jelzi az orvos ígéretének megtartását, még erősebben kopogott az ajtón, mint előbb.

De reménysége csakhamar végképp megsemmisült. Most már bizonyos volt abban, hogy hiszékenységével visszaéltek, és hogy Basilius doktornak esze ágában sincs az ő kívánságát teljesíteni. Szomorúan indult vissza a rakodópartra, s onnan fel a felsőváros felé.

Félúton megállt, hogy visszatekintsen, nem jön-e nyomában az orvos.

Amennyire a sötétségen és a záporömlésen keresztülláthatott, az utca üres volt.

- Ó, a nyomorult! - fakadt ki Eusebius, s öklét az elhagyott ház felé rázogatta - embertársának életéről van szó, megmenthetné, de még csak a kezét sem mozdítja, mert az ember nem tehet aranyat bele... Szegény jó Eszterem, hát nincs segítség számodra? Senki sem ragad ki a halál karmaiból? Oly fiatalon, alig húszévesen kellene meghalnod? Ó, kitartok mindvégig, védem az életedet, míg csak maga az Úristen el nem szakít tőlem.

Eusebius most már teljes erejéből rohant tovább. Néhány perc múlva fönn volt a magaslaton.

Ott Batávia egyik leghíresebb orvosához kopogtatott be.

A cselédség ezen a helyen sem akarta beengedni, de panaszkodását, könyörgését véletlenül maga az orvos is meghallotta, s kijött hozzá.

Eusebius előadta ügyét.

- Milyen betegségben szenved a felesége? - kérdezte az orvos.

- Mostanáig tüdővész ellen kezelték - felelt Eusebius.

Az orvos megrázta a fejét, asztalhoz ült, s kis papírdarabra néhány kusza sort írt.

- Holnap vitesse a kórházba a feleségét - mondta az írás átadása közben -, tessék a fölvételi rendelvény, kérjen jegyet a D terembe, ott majd én magam kezelem. De nem hallgathatom el, hogy a tüdősorvadást, amelyet Európában is csak igen ritkán tudnak gyógyítani, itt még egyetlen esetben sem tudtunk kikezelni, s csak az empirikus Basilius állítja, hogy még harmadik stádiumbeli tüdővészeseket is meg tud gyógyítani.

- Basilius! Mindig csak Basilius! - gondolta Eusebius tovarohanóban, át sem véve a fölvételi lapot. - El kell jönnie, meg kell vizsgálnia Eszteremet, ha mindjárt pisztolyt kell is szegeznem a mellének, hogy erre a látogatásra rákényszerítsem, még ha a házat is rá kell gyújtanom, hogy kizavarjam onnan és Eszteremhez hurcoljam.

Felháborodván az ajánlaton, hogy feleségét kórházba szállíthatja, Eusebius már-már vissza akart fordulni a parti ház felé, hogy fenyegetését valóra váltsa, de mindjárt eszébe jutott, hogy régen eljött hazulról, s hogy Eszter egyedül van, és Isten tudja, mennyire vágyakozik utána.

A gondolat, hogy Eszter szólítja és nem kap választ, és olyasmit érez, hogy nagy betegségében még az egyetlen lény is, aki itt ezen az idegen földön társa maradt, most elhagyja - ez a gondolat kimondhatatlan fájdalommal töltötte el.

Ahelyett, hogy a kikötő felé ment volna, folytatta útját a felsővároson át.

Egy ideig magas falkerítések mentén haladt, amelyek mögött a gazdag holland kereskedők pompás villái ékeskedtek, aztán a zsidó városrész néhány piszkos, bűzös utcáján rohant végig, és végül hazaérkezett.

A kis kunyhó, amelybe betért, eredetileg csinos bambuszházikó volt, később, amikor megrongálódott, gyékényekkel és vitorlaponyvákkal fedték.

Egyetlen nyomorúságos földszinti helyiségből állt a lakás.

Bágyadt fény szüremlett ki egy gyékényen keresztül, amely ajtóul is, ablakul is szolgált.

Ez a fény a beteg asszony ágya mellett égő lámpa fénye volt.

Eusebius csüggedten közeledett.

- Istenem - sóhajtott -, ki tudja, még ez a gyönge fény is, úgy lehet, túlélte Eszteremet!

Oly bénító félelem szállta meg, hogy a bejárat előtt meg kellett állnia.

Végül is minden erejét összeszedte, félrehúzta a gyékényt, és az ágy felé rohant.

Eszter, úgy látszott, alszik; szeme csukva volt, kissé szétnyílt ajkai körül oly gyöngén szállt a lehelet, hogy futólagos megfigyelés észre sem vehette.

- Alszik - suttogta Eusebius.

De csakhamar más, mégpedig borzalmas gondolat villant meg agyában. Odahajolt a beteg asszony szájához, hogy lesse a lélegzetét - ám ekkor hirtelen valami rekedt nevetést hallott, amely mintha a szoba egyik sarkából hangzott volna.

Körülnézett, és a félhomályban egy férfit vett észre, aki az egyik sarokban kis bambuszszéken ült, és nagy élvezettel szívta a pipáját.

- Ejnye, ejnye - szólalt meg ez a férfi gúnyosan -, úgy látszik, mellékutakon tetszett jönni! A parti erdőtől idáig ugyan jó hosszú az út, de én mégis már több mint egy órája várom itt magát, fiatal barátom.

- Kicsoda ön? - kérdezte Eusebius csodálkozva.

- Hát Basilius doktor vagyok, ugyan ki más - volnék válaszolt a pipázó.

Eusebius a különös, váratlan vendéget csak most vette jobban szemügyre.

Basilius doktor kurta növésű, tömzsi emberke volt, s ha a sátánt nyurga, szikár alaknak szokás képzelni, külsejével a doktor mindazokra a híresztelésekre, amelyeket róla terjesztgettek, könnyen rácáfolhatott.

Korát bajos lett volna megállapítani; lehet, hogy harmincöt éves volt és idősebbnek látszott, vagy pedig ötvenöt éves volt, de fiatalabbnak látszó.

Arca téglavörös volt, olyan, amilyenné a tengeri levegőn és a délövi napon hosszú évek során át tartózkodó legtöbb fehér bőrű emberé lesülni szokott.

Pofacsontjának vaskossága, állkapcsának szélessége az arcát meglehetősen közönséges, sőt, durva kifejezésűvé tette, amit csak szemének fénye oszlatott el.

Ha Basilius doktornak a sötétség szellemével csakugyan volt valamelyes kapcsolata, ezt mindenesetre a különös fényű szemében kellett keresni.

A doktor szeme, bár mélyen megbúvott a sűrű szemöldök árnyékában, rendkívül élénken és áthatóan villogott. Ez az élénkség jól vágott egybe a száj különös finomságával, a keskeny ajkak szellemes mosolygásával, ami az egyébként minden más tekintetben hollandias külsőtől feltűnően elütött.

A magas homlok már kopaszságba nyúlt, s azon a részén, ahol az őskor mitológiája a szatír szarvait, a középkor mágiája pedig a sátánéit képzelte, két dudorodás domborodott. Haja alig volt a doktornak; piros kötött sapkát viselt, amelyet szél és eső ellen akár a fülére is húzhatott, de máskülönben, ha fülét a levegő szeszélyeitől nem kellett féltenie, kínai süveg formájára tűrte fel.

Ruhája egészen más volt, mint amilyent kartársai általánosan viselni szoktak. Az európai divat meghonosulása óta az orvosok még Batáviában is fekete frakkot, fekete nadrágot s fehér mellényt, fehér nyakkendőt viseltek.

Basilius doktor öltözködésében ezek a ruhafajták egyáltalában nem szerepeltek.

Csíkos csinvatnadrágja fölé, hogy eső ellen védekezzék, kátrányos szürke vászonból nadrágot húzott, amilyent tengeren a matrózok hordanak. Barna felöltője nagyon durva posztóból készült, de meleg volt és kényelmes. Nyaka köré csavart piros selyemkendőjét horgonyformájú nagy tű fogta össze. Szóval: az egész öltözet valahol a Zuyder-tó vidékén talán nem is lett volna feltűnő, de Jáván mindenesetre nagy feltűnést kelthetett.

Az orvos, mint már említettük, kis bambuszszéken ült, s hogy a zsámolyszerű bútordarabot támlásszék gyanánt használhassa, a szoba sarkában húzta meg magát vele. Időtöltésül buzgón füstölt ott hosszú, vékony szárú pipájából, amelynek feje csak gyűszűnyi volt, és ópiumkészítménnyel volt megtömve.

- Szent Isten! Hát hogyan jött ide, orvos úr? - kérdezte Vandenbeek Eusebius.

- Hipp-hopp, seprűnyélen! - válaszolt a doktor nevetve, s nevetése most is olyan sajátszerű, rekedtesen száraz nevetés volt, a tücsökciripelés zörgős neszére emlékeztető. - Az a nagy szél, mely most fújdogál odakünn, természetesen nagyon meggyorsította nyargalásomat.

- Nos, az a fő, hogy itt van, orvos úr - mondta Eusebius -, az én hálaérzésem elvégre nem törődik azzal, hogy ön miképpen jött ide. Mindenesetre nagyon köszönöm, hogy eljött.

Kezet akart szorítani az orvossal.

- Vigyázzon magára - mondta Basilius a kezét visszakapva -, megégeti magát a karmaimon!

- Hogyan értsem ezt? - kérdezte Eusebius.

- Ön volna az egyetlen e gyönyörű városban, aki ne tudná, hogy a Sátán az én legjobb barátom, hogy a sötétség fejedelme mindennap nálam reggelizik és délutánonként az én társaságomban issza a feketekávéját, s hogy a tanácsa révén egyszer-másszor kevésbé szamárul kezeltem némely betegemet, mint ahogy kollégáim szokták?

- Egyet-mást hallottam ugyan, orvos úr, de hát efféle együgyűségeket ebben a mi fölvilágosodott századunkban vajon ki hinne el?

- Nem lehet tudni, fiatal barátom. De meg aztán nagyon súlyos teher ám a hála, sokan ledobják azt a hátukról, mielőtt céljához cipelnék; igen gyakran el is cserélik valami ostobasággal, még ha az százszor súlyosabb is a hála terhénél.

- Higgye el, orvos úr, hogy én nem leszek hálátlan - felelt Eusebius -, én sohasem fogom elfelejteni, mily gyorsan és önzetlenül sietett ön a segítségemre.

- He-he-he! - nevetett az orvos, de olyan hangon, hogy attól köhögnie kellett. - Megkacagtat a fiatalember, pogányul megkacagtat! Hát csak rajta, barátocskám, mindig nagy örömöm telik abban, ha egy-egy elszorult szív szép szavak mennél bőségesebb áradatával könnyít magán. Szép szavak szép lélekről tanúskodnak, és a szép lelkek legkedvesebbek nekem... De miről is beszéltünk?

- Én azt mondtam, hogy hálám határtalan lesz, ha Eszteremet megmenti. Rendelkezhetik velem, orvos úr, és követelhet tőlem akármekkora jutalmat; ha kell, még az életemet is szívesen odaáldozom, mert Eszterem megmentése mindennel, az életemmel is fölér.

- Az istenért, fiatalember, a háládatossága nagyon messzire ragadja; úgy látszik, mégiscsak ördögnek tart engem, hiszen valósággal úgy akarja lekötni magát nekem, mint aki az ördögnek adja el magát. A hála olyan érzés, amelyben nem nagyon bízhatunk, vigyázzon magára!

- Doktor, ön gúnyolódik velem! - fakadt ki a szegény Eusebius, akit rendkívül bántott a csúfondáros hang, amelyen Basilius beszélt vele.

- Ó, van is eszemben! - válaszolt a doktor nevetve. - Én semmiben sem kételkedem; hiszek az összes ígéretben, mind nagyon becsületes szándékúak azok - míg beváltásukra nem kerül a sor. Bizony, az ígéretek megtartása fölöttébb sajátos dolog. Még azok a legbecsületesebb emberek is, akik a világért sem szegnék meg szavukat, előbb-utóbb megbánják ígéretüket.

- Esküszöm, doktor, hogy én...

- Magáról is tehát, fiatal barátom, ugyanazt gondolom, amit másokról gondolok: az ígéretét most csakugyan igen komolyan veszi, de éppoly komolyan el is fogja felejteni.

- Mindenre, ami szent ön előtt...

- Amott - vágott szavába az orvos -, amott, jobbra attól a ládától, amelyet ruhásszekrénynek használnak, valami tükörcserepet látok...

- Nos, mit csináljak azzal?

- Tartsa az arca elé!

- Tartom már, orvos úr.

- Mit lát benne?

- Magamat látom, az arcomat.

- Nos, ha azt akarná hinni az ember - folytatta a doktor -, hogy maga húsz év múlva is komolyan veszi mai ígéretét, az éppoly dőre hit volna, mint hogyha azt gondolná, hogy arcát a tükör húsz év múlva is ugyanolyannak mutatná, mint ma. De csak rajta, fiatal barátom, nekem mindenesetre sokkal nagyobb örömem az, ha hallom, hogy hálájukról mi mindent mondanak az emberek, mintsem látom, hogyan nyilvánul meg aztán a hálájuk. Csak rajta, barátocskám, beszéljen csak úgy, ahogy a csőre nőtt!

- Remélem - szólt a szegény Eusebius, aki a különös idegennek nagyon szerette volna bebizonyítani, hogy semmi esetre sem olyan hálátlan természetű, mint a közönséges emberek óriási többsége -, remélem, leszek olyan szerencsés és rábírom, hogy jobb véleményen legyen az emberiség felől. Mostanáig azonban már sok időt elvesztegettünk, fölébresszem a beteget?

- Minek?

- Hogy megkaphassa, amit állapota követel.

- Az állapota - szólt a doktor a halk, rekedtes nevetése kíséretében -, nos, az most semmit sem követel. Alszik az ön felesége, úgy alszik, ahogy még sohasem aludt. Hallgasson csak oda, még a lélegzése sem hallható.

- Valóban - mondta Eusebius, és aggódva közeledett az ágyhoz.

De a doktor a kabátja szárnyánál fogva visszatartotta.

- Hagyja hát békén, hadd aludjék - mondotta -, alvás közben új erőt gyűjt a természete! Sőt, vajon ki tagadhatná, hogy amitől a legtöbb ember annyira fél, maga a halál más volna, mint hosszas pihenés, amely új életre készít elő. Lám, mindjárt rendszert is teremtek itt. De a dolog talán nem is oly lehetetlen.

- Orvos úr - szólt Eusebius -, nem szeretném az ön értékes idejét túlságosan igénybe venni. Parancsolja talán, hogy feleségem betegségéről, azokról a tünetekről, amelyekkel sorvadása kezdődött, egy s más felvilágosítással szolgáljak?

- Mindenekelőtt tudja meg, fiatal barátom, hogy mi itt az időnket egyáltalában nem pocsékoljuk; bölcselkedünk, és ennél értékesebb módon az ember az idejét sohasem használhatja föl. A felesége betegségét és a stádium első tüneteit én éppoly jól ismerem, mint ahogy ön. A halálnak éppúgy megvannak a maga törvényei, mint a születésnek; minden tudomány könnyű, mihelyt az ember megtanul a vakok számára írt könyvben, a természetben olvasni. A feleség hát csak hadd aludjék nyugodtan, beszélgessünk másvalamiről.

Eusebius nagyot sóhajtva engedelmeskedett.

- Miről beszélgessünk? - kérdezte.

- Bármiről, a tetszése szerint, fiatal barátom. Nekem arak vagy konyak, pezsgő vagy pálmabor tökéletesen mindegy, iszom ezt is, azt is. Órákig folytattam eszmecserét egy bölcs brahminnal Bráhma harminchat áttestesüléséről, s másnap ugyanolyan élvezettel hallgattam a laszkárok fecsegését a dzsonkén, amellyel átkeltünk a szent folyamon.

- Akkor hát mondja meg nekem, doktor - válaszolt Eusebius, aki a nyugtalanságát és az aggódását csak a legnagyobb erőfeszítéssel tudta leküzdeni -, mondja meg nekem, hogy van az, hogy ön oly részvétteljes érdeklődést tanúsít irántunk, holott...

Eusebius megakadt, észrevette, hogy helytelen útra tért.

- Holott? - ismételte a szót Basilius doktor.

S látván, hogy Eusebius zavarodottan hallgat, így folytatta:

- Holott csekély tudásomat oly drága pénzért szoktam áruba bocsátani. Nemde, ezt akarta mondani? Legalább ezt gondolta, ugyebár?

- Ah, orvos úr, honnan tudhatja ön...

- Nem veszem rossz néven, barátocskám. A pap az oltárból él, az orvos a halálból. Napnál világosabban bizonyíthatnám be magának, hogy minden ember, akármi is a foglalkozása, embertársai szerencsétlenségéből él. De amivel vét az egyik ellen, azt megtorolja rajta a másik. Csak a jótéteményt nem szokás viszonozni... Ámde ez már messzire vezetne, térjünk csak vissza a fő kérdésünkre. Van valami, amit a világ minden aranyánál többre becsülök, bár lehet, csupán azért, mert annyi az aranyam, hogy azt sem tudom, mit kezdjek vele.

Eusebius ámulva nézte az orvost.

- Lám, lám, ez is bizonysága annak a pompás, jó véleménynek, amelyet az emberek oly őszintén vallanak az emberiség felől. Ön csodálkozva hallja, hogy bevallom gazdagságomat. Az ilyesmit persze titkolni szokás, mégpedig két okból: először, mert a gazdag ember mindig attól fél, hogy meglopják; de a fő ok nem ez; még jobban fél attól, és ez a másik ok, amelyet tulajdonképpen elsőül kellett volna említenem, hogy esetleg kifürkészik a vagyona eredetét. Ez az eredet ugyanis a legtöbb esetben megvesztegetés, uzsora, csalás, lopás, sőt, gyakran nyílt erőszak is. Beláthatja, fiatal barátom, milyen mélyre kellene a közbecsülés előtt soknémely milliomosnak alásüllyednie, ha millióinak forrására rábukkannának. Utazók, akik a Nílus forrásvidékén jártak, a negyedik szélességi fok alatt egyebet sem találtak, mint posványokat, amelyeknek kigőzölgése halált lehel. Higgye meg, fiatal barátom, a milliós vagyonok nagy része még a Níluséinál is ártalmasabb posványokból ered. Vigyázzon ám az ember, hogy ily kigőzölgések helyéhez közel ne kerüljön, mert bizony a túl sok szénsav, nitrogén, oxigén belélegzésével könnyen megjárhatná. Az én esetem egészen más. Én eléggé szemtelen fickó vagyok, s egészen nyíltan megmondom, hogy a gazdagságom honnan származik. Néhai Faust doktor módjára én is eladtam lelkemet a sátánnak, aki a tudás kelyhét nyomta a kezembe. Gyógyítom az emberek nyavalyáit, de előbb megcsinálom a számadást, hogy mennyiért, máskülönben jómagam is kopott nadrágban és fénylő kabátban járhatnék, akárcsak ön.

- Épp ezért tettem föl a kérdést - mondotta Eusebius -, amelyre ön még nem felelt.

- Nos, felelek hát, fiatal barátom. Csak egyvalami van, ami előttem az aranynál értékesebb: a szeszélyem. Ez a rokonszenvem ön iránt, amelyet szinte szememre is vet már, csak szeszély, semmi egyéb. És a hálája azért érdekel oly kevéssé... Szokott-e ópiumot szívni, mynheer Vandenbeek?

- Nem szokásom, doktor.

- Kár, nincs igaza. Az ópium gyönyörű dolog. Mondják, hogy az ópiumélvezet soványít... Nézzen rám! Mondják, hogy csökkenti a látóerőt... Nézzen a szemembe!

Az orvos ezenközben megveregette a hasát és villámló pillantást vetett Eusebiusra.

- Mondják - folytatta Basilius -, hogy az ópium megrövidíti az életet. Ez teljesen téves állítás: ellenkezőleg, megkétszerezi, mert még egy élettel ajándékoz meg, csodálatos álombélivel.

- Orvos úr - nyugtalankodott Eusebius -, nem gondolja, hogy Eszterem már nagyon soká alszik?

- Tudja-e, barátom, hogy a keleti népek, a törökök, az arabok meg a kínaiak is, akiket pedig igen tökéletlen teremtéseknek, az emberiség torzképeinek szoktunk fitymálni, sokkal, de sokkal értelmesebben vélekednek az életről, mint mi, Napnyugat fiai? Hiszen micsoda az a mi esetlen vagy lármás mámorunk, az a borgőzös vagy sörpárás vagy más szeszből fejünkbe szálló mámor? Otromba dőzsölés, amely az embert az állat alá aljasítja. Mi ez a vaskos dorbézolás ahhoz az élvezethez képest, amelyet annak az illatos füstnek a belélegzése jelent, amely az ember lelkét oly könnyeddé varázsolja ahelyett, hogy megterhelné a gyomrát; mi az a mámor ahhoz a tündéries szárnyaláshoz képest, amellyel a lélek oly boldogan lendül tova földi hüvelyéből, és mennyországról mennyországra vándorol...

- Kedves doktor - szólalt meg Eusebius -, nagyon kérem, beszéljünk inkább Eszterről!

- Nem bánom, ha már mindenáron azt akarja - válaszolt Basilius doktor, legkevésbé sem leplezve, hogy a közbeszólás lehangolta.

- Tudomására kell még hoznom, doktor - mondta Eusebius -, hogy szegény feleségem már Haarlemben is makacs köhögésben szenvedett, amely engem rendkívül nyugtalanított.

- Úgy! Ön tehát Haarlemből való - vágott szavába az orvos, mit sem törődve a fiatal hollandi türelmetlenségével -, csinos városka az!

- Valóban, igen csinos városka. De engedje meg, hogy én...

- Ha csakugyan Haarlemből való - folytatta Basilius -, bizonyára ismeri Rembrandt híres "Éjjeli őrség"-ét, amely most bizonyos Vandamm úr képtárának a büszkesége.

- Ismerem - válaszolt Eusebius -, de én most azt akartam önnek mondani...

- Amit én akarok magának mondani - vágott megint szavába az orvos -, az sokkal, de sokkal érdekesebb annál, amit maga nekem akar mondani. Én egy remekműről beszélek, amely oly soká fog élni, ameddig a vászna tart, amelyre festették, és a festék, amelyben életre kelt: élni fog számos évszázadon át. Az ember ellenben, a teremtésnek ez a húsból és csontokból összerótt remekműve, elél negyven, ötven, hatvan évig, aztán porrá omlik, fölfalják a pondrók.

- Doktor - szólt Eusebius -, ön megfélemlít engem.

- Pedig az a híres festmény ott Haarlemben csak másolat - folytatta Basilius, ügyet sem vetve a közbeszólásra. - Ha látni akarja az eredetit, hát csak jöjjön el hozzám, mynheer Vandenbeek; és nemcsak az "Éjjeli őrség"-et láthatja majd, de egész képtáramban gyönyörködhetik. Mert tudja meg, hogy abban a nyomorúságos viskóban, ott, Batávia rakodópartján nagyon szép képtáram van ám. Gazdagságom révén Kelet legédesebb testi örömeit és Európa sok mindenféle szellemi gyönyörűségét szereztem, gyűjtöttem össze magam köré. Találhat majd nálam mindent; vannak ott művészeti és természeti remekek, festmények Rembrandt, Tizián és Rubens ecsete alól, Magyarország, a Frankföld és Hispánia legjobb borai, s végül a föld népessége három főfajának: a fehér, a fekete és a sárga fajnak legszebb példányai.

- Istenem! Istenem! - kesergett félhangosan Eusebius, izgatottan járkálva föl s alá a szobában, s kétségbeesett pillantásokat vetve a még mindig mozdulatlanul fekvő betegre. - Hát ez az érzéstelen fecsegő valóban ugyanaz a Basilius doktor volna, akinek tudományát annyira dicsérgetik?!

Aztán elszánt, csaknem fenyegető magatartással odalépett az orvos elé, megállt előtte csöndesen, és így szólt:

- Még egyszer kérem, vizsgálja meg a feleségemet! Aztán hiszen beszélgethetünk majd, ameddig csak tetszik.

- Jó - felelte a doktor -, ámde előbb néhány kérdésemre kell megfelelnie, mégpedig őszintén, becsületesen.

- Kérdezzen hát, uram!

- A neve Vandenbeek Eusebius?

- Igenis, doktor.

- Haarlemből való?

- Mint már említettem is.

- Fia Vandenbeek Jakobusnak és hitvestársa Mavius Eszternek, aki Mavius Vilmos jegyző és Mortier Johanna Katalin leánya volt?

- Úgy van, doktor, mindez eképpen van bejegyezve az anyakönyvek rovataiba.

- Eszter édesanyja hát testvére volt bizonyos Mortier Basiliusnak, aki mintegy húsz évvel ezelőtt hajóra ült, és Haarlembe nem tért vissza többé.

- Ezt is megerősíthetem - válaszolt Eusebius. - Talán ismerte a feleségem nagybátyját, orvos úr?

- Hallottam róla, sőt, személyesen is ismertem. Csempész volt, kalóz, tengeri rabló - s mit tudom, aztán hol került akasztófára...

- Ah, Istenem!

- Sose sajnálja őt, nem volt kár érte.

- Doktor! - szólt Eusebius. - Mortier Basilius az én szegény Eszterem nagybátyja volt; kérném, hogy annyira közeli rokonomról jelenlétemben ne beszéljen ilyen csúfságokat; mi elvégre, hagyományos jó erkölcsű hollandusok, a családi becsület dolgában meglehetősen kényesek vagyunk.

- Valóban különös kis kópé ön, barátom. Nos, ne beszéljünk hát a nagybátyjáról.

- Ne bizony, kedves doktor úr, ne beszéljünk róla! Hanem az ég szerelmére kérem, beszéljünk Eszterről!

- Különös - mondta Basilius, inkább csak úgy magával beszélve, de mégis oly hangosan, hogy Eusebius megérthette. - Különös, mily állhatatosan törtet némely ember a fájdalma elé!

- Mint már említettem... - igyekezett Eusebius újra fölvenni az elejtett fonalat, nem vetve ügyet az orvos megjegyzésére.

- Istenem! Igaz is - vágott a szavába Basilius kissé türelmetlenül -, ön említette, hogy felesége már Haarlemben is makacs köhögésben szenvedett.

És amint Eusebius folytatni akarta mondókáját, megelőzte.

- A többit majd én mondom el, s ön be fogja látni, hogy szükségtelen volt meggyötörni engem olyan dolgokkal, amit én jobban tudok, mint maga.

- Jobban, mint én? - álmélkodott Eusebius.

- Győződjék meg róla! Szakítson félbe, ha tévedek, máskülönben ne zavarjon!

- Hadd hallom hát! - mondta a fiatal hollandi, akinek csodálkozása nőttön-nőtt.

- A tengeri utazás első napjai - kezdte a doktor - rendkívül megviselték; ágyban kellett maradnia; a köhögés tovább tartott és sok váladékkal járt.

- Csakugyan, úgy volt!

- De ne zavarjon hát, kérem! Az elutazást követő ötödik napon a feleségét heves vérhányás lepte meg, amit Fuller-féle sziruppal szüntettek meg. A beteg azonban szüntelen erős mellfájásról panaszkodott; a köhögés enyhült, de emésztési zavarok jelentkeztek. Ez az állapot négy-öt napig tartott, akkor aztán a felesége jobban érezte magát, s azt hitte, meggyógyult. Nyolc nappal később, a szép idő és a tenger csöndessége csábításának engedve, úgy érezte, hogy eléggé erős már, hogy a fedélzetre bátorkodjék, és ott önnel karöltve sétálgasson. A mellfájás, sőt, még a gyomorbántalom is megszűnt, étvágya visszatért, s azzal együtt ifjúsága erejének és vígságának egy része is. Midőn öt hónapos hajózás után Batáviában partra szálltak, eszükbe sem jutott már a tüdősorvadás; bátran hihették volna, hogy soha e földön még csak szó sem volt efféle nyavalyáról.

- Úgy van, pontról pontra úgy volt minden, orvos úr! - szólalt meg újra Eusebius, akit ennek az embernek csodálatos tudása most valósággal megdöbbentett.

- Láncos lobogós! Hát engedje végigmondanom a dolgot! Majd aztán tapsoljon. Én a nagy művészek módjára csinálom: a főhajtást utoljára hagyom. Végén csattan az ostor! Két nappal a partraszállásuk után, mikor ön éppen annál a nagykereskedőnél tisztelgett, akihez még Európából ajánlották, a felesége oldalszúrásról és ízületi fájdalmakról kezdett panaszkodni. Még aznap este visszatért a köhögés, másnap elakadt a váladék; a gumókor megkezdte roncsoló munkáját a forró és párás éghajlat hatása alatt. Az orvosi vizsgálat megállapította, hogy a bal tüdőszárnyból már úgyszólván semmi sincs, és hogy már a jobb szárny is beteg. Az ön feleségét tehát a tüdővész gyorsan ölő fajtája kezdte ki. A lélegzet egyre nehezebbé és zihálóbbá vált, a vérkeringés egyre gyorsabbá és rendetlenebbé, percenként kilencvenöt-száz volt az érverések száma, sőt, éjszaka száztíz-száztizenöt is. Reggelenként a kéz, az arc és a mell hideg, tapadós izzadságtól volt nyirkos, a beteg ereje rohamosan fogyott, eszmélete el-eltünedezett, érzékei eltompultak, még szerelme is, ez a csodálatosan élénk életnyilvánulás, amely mintha túl akarta volna élni őt, hunyni kezdett, s néhány nap alatt a nemrégiben még oly kedves-bájos asszony siralmas matrónává hervadt. Egykedvű lett mindennel szemben, még a gyöngédség kedveskedéseivel, sőt, még magával a halállal szemben is. Igaz-e?

- Igaz, doktor, szóról szóra igaz. De hát mindezt honnan tudhatja ön?

- He-he-he! - nevetett Basilius. - Valóban kacagnom kell, amikor az önök európai regénygyártói az olvasóiknak afféle kényeskedő, rózsaszín sorvadásokkal kedveskednek, amelyek annyira emlékeztetnek némely francia festő festményeknek nevezett, csapnivalóan természetellenes pasztellképeire. A bájosan szenvedő hölgyecskék Nizzában szívják a tengeri levegőt, vagy selyem reggeli pongyolákban hódítva isszák az ásványvizet, köhécselnek utánozhatatlan kecsességgel és ájulnak el mindig az illendőség szabályai szerint. Mondja csak, mynheer Vandenbeek, a maga felesége is így csinálta a dolgát az utóbbi napokban?

- Ah, dehogyis, doktor! De bármennyire átváltoztatta is őt a betegsége, én most is ugyanoly gyöngédséggel szeretem, mint azelőtt. Segítsen meg bennünket, orvos úr! Mentse meg Eszteremet!

- Kedves barátom - válaszolt Basilius, és szavait megint azzal a hátborzongató nevetéssel kísérte -, nagyon szívesen tenném, de... kissé elkéstünk már.

- Mit mond? Hogy kissé elkéstünk már? - kérdezte Eusebius ijedten.

- Úgy van. A beteg este kilencedfél órakor elhunyt... épp akkor, amikor ön az ajtómon először kopogtatott.

Eusebius feljajdult és ráborult az ágyra.

A holttest már hideg volt és merev.

- Ó! Lehetetlen! Lehetetlen! - esengett a szerencsétlen fiatalember, miközben Esztert karjaiba zárta, és száját a már kihűlt ajkakra nyomta. - Ó, Istenem, Istenem!... Segítség, doktor! Még nem halt meg, nem halhat meg, míg el nem búcsúzik tőlem... És én ennek az embernek a beszédeit oly nyugodtan hallgattam!... Eszter! Eszter! Amikor elmentem hazulról, egészen nyugodt volt és mosolyogva suttogta utánam, hogy amióta beteg, még sohasem érezte olyan jól magát.

- Az már így szokott lenni, szegény fiatal barátom - mondta a doktor -, hiszen az élet azoknak, akiket örökre el akar hagyni, búcsúzásul mindig áldoz egy barátságos mosolyt.