NEMERE ISTVÁN

Suttogó bokrok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-734-0

MOBI ISBN 978-963-387-735-7

— Szép temetés volt — jegyezte meg ellentmondást nem tűrő hangon Marthe néni. Mindig így viselkedett. Csak egy véleményt ismert és ismert el, természetesen a magáét. Jó diktátor lett volna belőle. De szerencsére csak egy ötvenhét éves, kissé megtört, mégis kemény asszonnyá vált. Évekig vidéken élt, a férje állatorvosként kereste a pénzt, és amikor már eleget keresett, gyorsan elhalálozott. Marthe, mint afféle igazi Montell lány, nagyon is realista volt. Már nem akart férjhez menni. Kicsiny bajusza, túl közeli szemei és akaratos álla minden értő férfit elijesztett.

— Borzasztó volt, amikor rátették a kőlapot a kriptára — rázkódott össze Vittoria. Nagyon érzékeny teremtés ez a Vittoria, futott át Marthe fején. Vagy csak tetteti magát?

Oldalról laposan pillantott a nőre. Vittoria csak harminckilenc éves, de mintha nem is a Montellek közül lenne: eléggé elhízott az utóbbi időben. Mióta elvált a férjétől, egyfolytában csak hízik. Persze, azért így is eléggé csinos, a negyvenes férfiak nyilván megnézik. Vittoriának göndör haja, szépvonalú orra és arisztokratikusan keskeny keze van. A család nem túl közeli rokona, évente egyszer ha találkoztak vele az elhunytak.

Vittoriából ennyi is elég volt, tette hozzá gondolatban csípősen.

— És milyen tompán koppantak a koporsók! — emelte égnek a szemét Borgan. Marthe most őt is úgy nézte, mintha először látná, pedig hát a testvéröccse. Azóta ismeri, mióta a világon van, vagyis ötvenegy éve. Piros arcú, őszülő férfi, idősebbnek látszik a koránál, sokat betegeskedett mostanában. Az a szín az arcán aligha az életerő és az egészség jele, inkább az alkoholé. Hamarosan olyan rezes orra lesz, akár egy kocsisnak — állította magában Marthe, bár évtizedek óta nem látott egyetlen kocsist sem. Errefelé csak sofőrök vannak. Modern világ.

— Szomorú dolog egy ilyen kettős haláleset — mondta halkan Emma. Ő volt az egyetlen, aki az imént a temetőben hitelesen sírt is. Könnyen tehette, hiszen rendkívül érzékeny és a természete amúgy is sírós... Marthe nem állhatta meg, hogy gondolatban ne kritizálja Emmát. Ahogyan mindenkit. Emma negyvenhat éves, örökké aggodalmaskodik, az arca is olyan sírós, a hangjáról, a folytonos nyavalygásáról nem is beszélve.

Marthe mostanában már nem kedvelte Emmát sem. És senkit.

Különösen nem ezt a csitrit, Rosannát. Aki most kivételesen hallgatott, pedig ha kinyitja a száját, hát órákig egyfolytában be sem csukja. Marthe különben ma Rosannára igyekezett nem figyelni, fölöslegesen idegesítette volna magát. Márpedig volt éppen elég más idegeskedni valója. Rosanna még fiatal, a szülei rég meghaltak, és persze őt nevezték ki a lány gyámjának. De nem nagyon törődött vele. Marthe-nak fontosabb gondjai voltak ma délután. A temetésen azt figyelte, ki hány koszorúval érkezett és azokat milyen sorrendben hozzák az egyenruhás temetkezési vállalkozók a kriptához. Miután a pap befejezte a teendőit, Marthe lapos pillantásokat vetett a növekvő halomra.

Úgy állt a gyászoló család kis csoportjában, hogy elolvashassa a szalagfeliratokat is. Montellék gazdagok voltak, sőt nagyon gazdagok, így a temetés valóságos népfelvonulássá változott.

A temetőt ellepték az emberek, főleg a bámészkodók. Ezen a környéken mindenki hallott Montellékről, és sokan ismerték is őket. „Én is Montell vagyok", mondta volna büszkén a szemükbe. De körbepillantott, és elszontyolodott. „Ezek is Montellék... Az ördögbe is, túl sokan vagyunk. Hogyan osztjuk majd el az örökséget?" A nagy fekete autó éppen kiért a városból. Melegen tűzött a tavaszi nap. Már majdnem nyár volt. Az autóban csak Rosanna és a sofőr, Luc hallgatott. Marthe a férfiról is tudott mindent.

Huszonkilenc éves, elvált, és Montelléknél már évek óta dolgozott. Marthe szenvedélyesen gyűjtötte az információkat, főleg azokat, amelyek kapcsolatban álltak Montellékkel. A világ többi része és eseményei a legkisebb mértékben sem érdekelték.

— Szörnyű lehet egy olyan repülőgép-katasztrófa — szólalt meg végre Rosanna is. Kedves volt a hangja, mély, telt.

Majdnem olyan, mint egy igazi nőé. — Nem szeretném tudni, mit éreztek a bácsiék az utolsó pillanatban, amikor... szóval, mielőtt a gép lezuhant.

— Ez nem a mi dolgunk — mondta szigorúan Marthe.

Montell a fivére volt. Életükben nem rajongtak egymásért. No de most, hogy azok ketten odavesztek és végrendelet sem maradt utánuk... Ki tudja, mi lesz? Pedig az ügyvédjük állítólag többször is megemlítette, hogy írjanak már végrendeletet, de hol a férj, hol a feleség ellenezte. Egészségesnek érezték magukat, nem hittek a halálban. Főleg abban nem, hogy egyazon percben vesznek oda mindketten.

No tessék — mégis bekövetkezett a dolog, és itt állnak mindnyájan végrendelet nélkül. Öt rokon. Az örökösödési eljárás hónapokig szokott tartani, és nem lehet meggyorsítani, mondják a jogtanácsosok és az ügyvédek.

Rosanna is megnézte a nénit. Ugyanúgy utálta őt, mint a többi rokont, és tudta, hogy azok sem kedvelik őt. Eddig mindig csitrinek nézték, pedig... Kellemes bizsergést érzett a mellében, és combja belső oldalán. Egymásra vetette lábait, bugyija begyűrődött. Hát igen, ha most egy fiúval lehetne...

Ahogy az iskolában is szokták csinálni. Nem csak ő, a többi lány is. Így volt vidám az életük. Ma persze, a temetés után, ez igazán nem lenne illendő. Különösen a gyámja, Marthe néni szerint, biztosan.

Marthe néninek nagy kalapja, kiadós orra, sötét szeme és barna bőre volt. Ritkás haja miatt emberek közé szinte csak kalapban ment. Hangja egy őrmesteré, azoknak is a haragosabb fajtájából; ha egyszer egzecíroztatni kezdi a személyzetet — de a rokonokat sem kíméli! —, bizony mindenki behúzza fülétfarkát. „De az első alkalommal megmutatom neki, hogy nem vagyok a bakája!" — döntött Rosanna, és már előre élvezte, milyen nagyokat fognak veszekedni, szinte naponta.

Aztán figyelme elfordult, a sofőrt bűvölte hátulról. A tarkóját nézte — megérzi-e? Marthe ekkor ismét szemügyre vette a kislányt. Rosanna csak távolabbi rokon, az öröklési sorban az ötödik. Előtte vannak mindnyájan, akik most ebben a kocsiban utaznak a birtokra. „És én vagyok az első, ezt senki sem vitathatja!" — gondolta az asszony szerfölött elégedetten.

— Ott a kastély! — kiáltotta Borgan. Éppen elhagyták a magas kőkerítést, és befordultak a fasorba. A kastély teljes szépségében bontakozott ki a szemük előtt.

Vajszínű, kétemeletes épület, ízléses barna tetővel, sok kéménnyel. Pedig már régóta elektromos fűtés volt benne, de a Montell házaspár nem változtatott az épület külalakján. A kastély előtt jókora park terült el, ebben szemmel láthatóan kitűnően gondozták a dísznövényeket, a virágágyásokat, a bokrokat és a fákat. Hátul, a kastély mögött volt néhány gazdasági épület, garázsok, és egy konyhakert is. Ezt a személyzet gondozta. Montellék egyik hobbija volt, hogy nem a városi piacról hozatták a feltehetően vegyszerekkel fertőzött zöldséget, hanem inkább maguk termesztették. Mégis naponta kellett eljárni a városi áruházakba is, hiszen nem minden termett meg itt.

Hófehér kaviccsal vastagon felszórt úton surrogtak a kerekek. Marthe máris szeretett volna egy kis összesítést készíteni, mennyit is örökölhet majd?... És egyáltalán, mennyit érhet csak maga a kastély? Mert hiszen Montelléknek volt egy kerékpárgyáruk és egy kisebb erdőbirtokuk is, nem messze innen. No, majd kikérdezi az ügyvédet, aki mindezt intézte.

Rosanna szemét gyönyörködtette a park látványa. Jó kertészük lehet, futott át szép fején a gondolat. Amikor Luc a lépcső elé kanyarodott, Borgan ugrott ki elsőnek, és még a sofőrt is megelőzve nyitotta ki az ajtót a hölgyek előtt. Marthe nem köszönte meg, a kezét sem nyújtotta Borgannak. Majd pont a saját öccsével fog udvariaskodni. Az idegenekhez sem kedvesebb.

Vittoria szerepet játszott. Végtére is azt mondták tegnap, amikor felpróbálta a gyászruhát, hogy nagyon jól áll neki. Hát egy ideig ebben fog járni, határozta el. Most, amikor kilépett az autóból, hirtelen eszébe jutott: megtette az első lépést a gazdagság felé. Elvégre már neki is van ügyvédje, aki majd harcol az érdekeiért. Kap is érte éppen eleget... Nem, ő ugyan semmit sem tett ezért a vagyonért, eddig nem. De a családhoz tartozik. Montell idősebb nővére volt az anyja. Tehát ő tulajdonképpen Marthe néni unokahúga. De ha csak ránézett Marthe-ra, máris elment a kedve a családtól.

Emma is valami ilyesmire gondolhatott, de közben azon is járt az esze, hogy milyen furcsa: most mindnyájan együtt fognak lakni... ? Az ügyvédek azt tanácsolták, legyenek együtt a következő hetekben, így az esetleges tárgyalások, alkudozások, egyezkedések miatt is nagyon jó, ha mindig mindnyájan megtalálhatók ugyanazon a helyen. Emmának úgy rémlett ugyan, hogy erre nem annyira nekik, a leendő örökösöknek, mint inkább az ügyvédeknek van szükségük — amilyen lusta disznók! —, de nem ellenkezett. Őt is izgatta a kastély és a birtokok. Legalább lesz ideje közelről megszemlélni, mit nyerhet az ügyön.

Rosanna elfogadta Borgan kezét, és, úgy lépett ki a kocsiból, mint egy igazi dáma. Mintha már felnőtt nő lenne... „Hamarosan az is leszek. Már csak pár hónap, és... enyém a világ!

Addigra ezek a vén, száraz kórók eldöntik, kinek mennyi jut, az ügyvédek is kitépik egymás haját, és végre megkapom a pénzt.

Éppen jól jön a nagykorúságomra!" Luc, a sofőr rámosolygott. Rosanna viszonozta, de nem vitte túlzásba a dolgot. Ő is kezdte érezni, mi az, ha egy hölgy érkezik a birtokára. Pedig hát — tudta jól — neki csak valami maradék jut a végén, ha a többiek már megegyeztek és mindent elosztottak maguk között. Rosanna is nagyon realista volt.

Mindnyájan felmentek. Senki sem merte megelőzni Marthe nénit, aki éppen eléggé éreztette elsőbbségét. Borgan nem is sietett — világéletében második volt Marthe mögött. Most is.

Montellék tragikus halála után viszont örült, hogy lesz egy kis birtoka, ahol nyugodtan eléldegélhet a hátralévő pár évben, és azt is biztosra vehette, hogy minden napra jut egy üveg whisky.

„Szép a világ!" — kurjantott gondolatban, miközben arcán mozdulatlanul ült a legmélyebb gyász kifejezése.

Vittoria és Emma a második sorban mentek, legvégül pedig Rosanna, a kislány. Szűkre szabott fekete ruhája alól kirajzolódott jó alakú combja, feneke, és kidüllesztette még nem igazán nagy, de már nagyon is formás melleit. Luc visszaült a kocsiba és elindult. Mielőtt a társaság a főbejárati ajtóhoz érkezett volna, Rosanna fura bizsergést érzett a testében. Szinte mindenütt, egyszerre. Ellenállhatatlan erő késztette, hogy megforduljon.

Balra, az egyik bokor mellett egy férfi állt. Őt nézte.

Magas, napbarnított, izmos alak volt. Rosanna innen messziről csak annyit látott, hogy a szeméből szinte süt valamilyen erő.

A férfi kék nadrágot és trikóinget viselt, kerti szerszámok voltak mellette a pázsiton. Meg egy öntözőcső. Ez lehet a kertész, gondolta a lány. Meglehetősen vegyes érzésekkel lépett be a házba.

Éjszaka egész másmilyen a kastély.

Amíg világítanak a fények, az ablakok otthonos, melegsárga négyszögei teszik elviselhetővé a látványt. Akár fúj a szél, esik az eső vagy forró nyári az éjszaka, a kastély biztonságosnak látszik. Erőt és életet ad, adhat.

De éjfél után minden megváltozik. Akkor már kihunynak az ablakok, a ház hatalmas, szögletes, fekete tömbje fenyegetően és mozdulatlanul mered ki a talajból. A fák őrként állnak körös-körül, néha csillan a holdfény — ha van — a kis mesterséges tóban. Aranyhalak csobbannak, szellő oson bokortól bokorig. A pázsit szinte meghal, a virágok színüket vesztik, nem is léteznek akkor. A kavics nem surrog, a fűben nem susognak léptek. A csönd bénító.

Néha mégis úgy tűnik: valaki jár ott. Hol itt, hol ott.

Szellemléptek?... Falevelek suttognak, a bokrok alatt mintha mozdulna valami. Vagy valaki?.

Másnap délelőtt aztán megjelentek az ügyvédek. Rosanna a szobája ablakából látta, amint fél tízkor egymás után futottak be a kocsik a főbejárat elé. Az ügyvédek kettesével jöttek — mindegyiknek volt egy segédje, famulusa is —, és egy csöppet sem voltak komorak. A halál szele nem lengte őket körül.

Bizony nem. Már előre élvezték a nagy csatát. Persze, a legjobb közérzete Marthe és Borgan ügyvédjeinek lehetett; de azért a többiek, a kisebb esélyű rokonok harcosai sem látszottak reményvesztetteknek. Mindnyájan bíztak képességeikben és abban, hogy a többiek kivétel nélkül tökkelütöttek, a szakma szégyenei.

Rosanna még nem öltözött fel. Egyszerűen nem tudta eldönteni, mit öltsön magára. Egy bugyi volt csak rajta, a tükör előtt illegett. „Ha nagyobb lesz a mellem..." kezdetű morfondí-rozásainak egyikét adta elő a legteljesebb szólóban. Most alaposan megszemlélte magát. Milyen jó, hogy még egy csöppet sem lógnak e fontos testi kellékei, ellenkezőleg! Bátran hegyesednek előre, merevek és... Hm, milyen érzést kelthetnek egy férfiban? Eddig csak a maga korabeli fiúkkal próbálkozott, petting, és nem csak az volt műsoron... Legfőbb ideje lenne igazán szeretkezni. Felnőtt, igazi férfiakkal!

Valami újra az ablakhoz húzta.

A kertész állt odalent, kapájára támaszkodott. Éppen elfordította fejét az ügyvédektől, és végignézett az ablaksoron.

Rosanna szobája az utolsó volt a sorban, a kertész előtte állt, alig tíz méterre a lánytól. Az ablakon át látta a félmeztelen Rosannát. A lány is jól látta a férfi szemét. Nem mozdult. Az idő múlott — vagy talán megtorpant? Nézték egymást. A férfi is félmeztelen volt, de hát... Az azért nem ugyanaz. A szemét le nem vette Rosanna karcsú testéről. A lány csipkebugyiján átderengett-átfeketéllett ölének kicsiny erdeje, és a kertész hirtelen szűknek érezte a nadrágját... Akkor a lány nagyon lassan elfordult, és bement a szoba mélyére. Felöltözött.

Kiment a folyosóra. Haja a vállát verte, és úgy döntött, egyelőre nem is vágatja le.

Csak Marthe néni beszélt az ügyvédekkel. Ez is inkább afféle királyi fogadásokra emlékeztetett. Pár szót szólt hozzájuk a lépcső negyedik fokáról — így mindegyikük feje felett elláthatott —, majd közölte velük azt is, hogy melyik teremben ülésezhetnek. Az egésznek kezdett diplomáciai színezete lenni.

Aztán az ügyvédek fekete hada elvonult, a hölgyek és Borgan pedig reggelihez ültek egy kisebb szobában. A Montell cselédek remekül és főleg gyorsan dolgoztak. Mindenki előtt ott párolgott kedvenc itala. Tea, tej, kávé, tejeskávé... Marthe szigorú pillantást vetett örököstársaira.

— A tanácskozások hetekig fognak tartani, azt hiszem. De remélem, a végén mindnyájunkat kielégítő, százalékos arányú megállapodásra jutunk, és azt alá is írjuk.

Rosanna elnézte őket. Milyen öregek, tehetetlenek... Minek ezeknek a vagyon? Nemcsak Marthe és fivére, de Vittoria sem az a tündéri fiatalság, pedig ő csak harminckilenc éves. Emma közelebb az ötvenhez, mint a negyvenhez... Te jó ég, hát minek élnek még ezek?! Közben illedelmesen lesütötte a szemét, ha valaki ránézett. Nagyon jól nevelt fiatal lány benyomását keltette. A látszat oly gyakran csal.

Vagy negyven méterrel távolabb a személyzet is reggelizett.

Luc, a sofőr ült az asztal egyik végén, és hangosan szürcsölte a kávéját. Aligha volt gyerekszobája, pedig nem volt buta ember.

Mellette Luise, a szakácsnő — jó negyvenes, kövér asszonyság, aki azonban igen jó erőben volt, főleg a nyelve sebessége döbbentett meg minden idegent. Fekete haját kontyba csavarva viselte, fehér kendő alatt, természetesen. Mindig fehérben járt.

Vele szemben Paola, az első szobalány kényeskedett. Időnként Lucra vetette a szemét. Remélte, hogy a sofőr — hisz már évek óta elvált — talán csak észreveszi az ő szépségét. A baj az — vélte Luc —, hogy Paolán nincs mit észrevenni. Olyan lapos, hogy sikeresen használhatnák vasalódeszkának, a képe sem éppen vonzó, a hangja meg, akár a madáré. Így hát Luc nem reflektált Paolára. A szobalány így csak sóhajtozott kis szobájában, minden este. Néha meg bosszút forralt a világ minden férfija ellen.

Linda, az ötvenöt éves takarítónő mindig teát ivott, merthogy annak előtte ő „jobb házaknál szolgált", és állítólag szinte vérévé vált a teaivás. Linda sovány volt és mozgékony, valóban jól takarított. Montellné, míg élt, igen kedvelte. Az asszony most laposakat pislantott a többiekre, és ő kezdte a beszélgetést.

— No, hogy tetszenek az új uraságok?

— Még nem azok — csapott le Luise. — Talán, csak az idősebb úrék, a Marthe asszony meg a fivére. A többieket kifizetik és eltűnnek majd.

— Föltéve, hogy megegyeznek — így Luc, és nagyot harapott a piritósból. A robaj földrengéshez hasonlított, Linda a legszívesebben befogta volna a fülét. Micsoda népek vannak! Bezzeg, amikor tizenhárom évvel ezelőtt Lord Manstonnál szolgált, ott ilyesmire senki sem vetemedett volna. Beleértve az ottani sofőrt is.

— És mi van, ha valamelyik nem éri meg az osztozkodást?— tette föl a meglepő kérdést Paola. Csak Lucot szemlélte, úgy folytatta: — Hát tegyük fel, valami kórság támadja meg egyiket vagy másikat...

— Van egy sorrend — mondta Luc, aki ebben a társaságban a legokosabbnak tartotta magát. — A rokonsági fokozatnak megfelelően. Az ügyvédeknek azt kell betartaniok.

A nők most az asztal másik végére néztek. Ott ült Albert, a kertész. Éppen negyvenéves volt, a múlt héten ünnepelték a születésnapját. A múlt héten — sóhajtotta Paola. Akkor még minden rendben volt. Nem voltak itt ezek az átkozott rokonok.

— Tőlem aztán fölfordulhat mindegyik — közölte Albert keményen. A főtt tojással bajlódott. — Hát nem mindegy, ki lesz itt az úr?... Az a lényeg, hogy jól megfizessen bennünket.

— És ha csökkentik a személyzetét? — akadékoskodott Luc. Nem kedvelték egymást a kertésszel.

— Mit lehet még ezen csökkenteni? — mutatott körbe Luise. — Hiszen már mi sem győzzük ellátni a házat. Ennél kisebb személyzettel már egy nagyobb családi ház sem működne, nemhogy a kastély. Aki erre igényt tart, annak legyen elég pénze ránk is — közölte a szakácsnő, és szelt magának még egy darab kenyeret. Luc tovább ropogtatta a pirítóst, Albert pedig Rosannára gondolt. „Fölfordulhat mind...?" Hát azt talán mégsem. Valakinek meg kéne maradnia, hisz némelyikért kár lenne... És akkor megint maga előtt látta a lány előremeredő kemény kis melleit, és nagyot nyelt.

Déltájban Rosanna lement sétálni.

A parkot azonnal otthonosnak érezte. Mintha mindig erre járt volna. Mintha az övé lett volna, bár túl fiatal volt még ahhoz, hogy teljes valójában megértse ezt az érzést. De gyermeteg lelkületében is ott pislákolt a felismerés: ez itt... őrá várt. A tűlevelű, déli tájakat idéző legyezően szétterülő píneák és északi rokonaik, a hatalmas és már öreg fenyők. A tiszafák, a lucok és a földön kúszó törpefenyők zöldjükkel kellemesen pihentették a szemét. No és a végtelen pázsitokról nem is beszélve. A kastélyt elöl és kétoldalt ezek vették körül. A fák kisebb csoportokban, ligetekben álltak, szeszélyesen. Alighanem a megboldogult Montell tervezte el így. Évtizedekig tartott, míg parkálmából valóság lett.

És szép volt.

A ligetekben, a fák között bokrok is álltak. Rosanna nem ismerte a fajtáikat, csak látta: kicsiny, vékony ágakon levelek ezrei sorakoznak, a könnyű szélben bólogatnak. A lány átvágott a kastély jobb oldalára, és messziről meglátta a halastavat. Nem tudta, most van-e benne hal. A kövezett parton haladt. A gazdasági épületek mögött valami szemet bántóan csillant. Egy kis üvegház volt, a nyitott ajtón át zajt hallott. Arrafelé irányította lépteit. A nap tűzött, meleg volt. Minden virág nyílott, és minden virágon méhek mászkáltak. Ez az igazi nyár, gondolta a lány.

Rövid szoknyája alól kibukkant még nem túl barna combja.

Blúza nem volt átlátszó, és mintha mégis az lett volna — pontosan mutatta, mi van alatta. Belépett az ajtón. Először senkit nem látott. Néhány üvegtábla ablakként fel volt hajtva, meleg huzat érte a bőrét. Aztán észrevette azt a férfit. Éppen felállt, feléje fordult.

Jó harmincas, merész arcélű, erős férfi volt. Most is csak egy nadrágot és sarut viselt. Napbarnított, egészséges bőre alatt izmok mozdultak. Szürke szeme a lányra meredt, de már az első pillanattól kezdve nem volt bennük ellenséges érzés, sem csodálkozás. Keze fekete a földtől és a tőzegtől. Letette a cserepet, felegyenesedett.

— Jó napot, kisasszony — mondta. A hangja is kellemes volt. „Nem olyan, mint az igazi kertészek", futott át a lány fején a gondolat.

— Jó napot. Tudja, ki vagyok?

— Igen. Rosanna, a legcsinosabb az összes örökösnő között — jött a bátor válasz. Rosanna mosolygott. A férfi nézte. Látta, mennyire hamvas még az arca. Ez egy gyereklány, majdnem-nő, ámbátor... Ma reggel látta csaknem meztelenül, és a lány nem szégyellte magát. Nem futott el az ablaktól, nem takarta el a testét. Szóval lehetnek már tapasztalatai, gondolta a férfi.

— Még nem is ismerjük egymást, és már udvarol — csóválta a fejét a lány, de a szeme mást mondott. Tetszett neki a helyzet, a szavak — tán a férfi is. Megnedvesítette a száját — tudta, így kívánatosabb az ajka —, és úgy tett, mintha nagyon érdekelnék a virágok. Albert sejtette az igazságot, de kapóra jött a dolog.

Legalább több időt tölthet vele Rosanna... Hát körbevezette, mutogatott, magyarázott, közben mindketten tudták, hogy ez csak egy álca. Méghozzá rossz színészkedés. A lány érezte a férfiból áradó vágyat, még teste napmelegét is. Alig tudta megállni, hogy érintse a bőrét. Albert a kijáratnál felvett egy cserepet. A növény szomorúnak látszott, lekonyult a szára.

— Ez mindig estefelé szokott magához térni. Nem szereti a meleget. Árnyékban tartom, de ez sem segít rajta... Viszont, amint lement a nap, rögtön kivirul.

— Szeretném látni — Rosanna nyomást érzett a gyomrában.

— Kérem kisasszony... Jöjjön ide vacsora után, megmutatom.

Albert is gombóccal küszködött. Ha ez igaz lenne, ha igaz lehet... Melege volt, és alig talált vissza a cseréppel a polchoz. A keze sem engedelmeskedett... Rosanna már az ajtón kívül állt.

— Eljövök este, hogy lássam — mondta rekedten, és nem is fordult vissza. Futásnak eredt, el a tó mellett. Albert utána nézett, pedig már nem is látta. Eltűnt a bokrok mögött. A férfi sokáig állt még az ajtóban, és csak a testét pörkölő vágyat érezte, érezte.

— Órákig tépték a szájukat, de eredményt persze nem tudnak felmutatni! — Marthe dúlva-fúlva jött ki a teraszra.