Nemere István

KILÉPHETSZ TESTEDBŐL

(A spiritiszták titkai)

“Íme, lelked kilép testedből, de nem száll rád a halál, Ketten léteztek egy ideig, majd lelked újra visszaszáll..."

(Ókori szövegtöredék részlete)

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-746-3

MOBI ISBN 978-963-387-747-0

TARTALOM

Bevezetés
Kísérletek 1. - KATIE ÉS FLORENCE
Kísérletek 2. - E. Paladino
Régebbi esetek
Kísértet-áradat?
Állatok, holtak, fények
Tudományos kutatások – a kezdet
Fantomok és gondolat-fényképek
További kutatások
Mai kutatások
Befejezés
Irodalomjegyzék

Bevezetés

Manapság nálunk is egyre többet hallani a parapszichológiái jelenségekről, amelyekről több évtizeden keresztül nem is lehetett beszélni, írni Magyarországon. Mivel szerencsére ezek a láncok is lehullottak, mind több könyv jelenik meg UFO-król, Bermuda-háromszögről, okkultnak, sőt (hibásan) természetfelettinek is nevezett jelenségekről, különleges képességű emberekről és nem hagyományos gyógymódokról.

Azonban – úgy vettem észre e könyv megírásáig – kevesen érintették eddig a jelenségek egy bizonyos részletét, amely pedig roppant érdekes és már több mint száz éve ismert. Talán attól tartottak az esetleges reménybeli szerzők, hogy rájuk sütik a spiritizmus vádját? Aggodalmuk (aggodalmunk) talán nem is alaptalan. Ám úgy vélem, ma már minden olyannal lehet foglalkozni, ami a természettudományos tanulmányozásra éppen úgy számot tarthat, mint a kívülálló kíváncsiak egyszerű érdeklődésére. Ebben a könyvben most nem térek ki a spiritizmus több mint száz éves történetére, sem az általa feltárt – vagy feltárni vélt – jelenségek, folyamatok nagyobb részére. Kevés szó esik majd a klasszikus értelemben vett “médiumokról", ektoplazmáról, asztaltáncoltatásról, stb.

Volt és van azonban a jelenségeknek egy olyan oldala, amellyel ma már a tudományos érdeklődésű emberek, kutatók is egyre többet foglalkoznak. A jelenséget különös képességű emberek révén is tanulmányozhatják, és meg is teszik azt. Vannak szerzők, akik a kor egyik legérdekesebb problémájaként vetik fel a “testenkívüliséget" (mert er ről van szó), és akadnak olyanok is, akik a huszadik század végén a pszichológia legérdekesebb felfedezéseit várják ettől és a hasonló képességek jövőbeli tudományos magyarázatától.

Az biztos, hogy a pszichotronika – másnéven parapszichológia – jelenségei között is különleges helyet foglal el ez a meglehetősen ritka tulajdonság. Persze ez sem mai találmány. “Az ember, aki a lelkét távolba küldi", felbukkan már az őskorban, majd a különféle természeti népeknél (pl. indiánoknál) is. Régi szövegek olvasásakor úgy tűnik, hogy a telepátiával egyenértékű, sőt annál mindenesetre hatásosabb fegyvere is lehetett ez egy bizonyos kor embereinek. Bármilyen meglepő a dolog, ma is előfordul, hogy léteznek emberek, akik mintegy “kiléphetnek saját testükből" és a “lelkűk" (?) eközben elmehet valahová máshová – pár méterre, vagy akár sok kilométerre! – és ott elvégezhet feladatokat, tapasztalhat dolgokat.

Tisztában vagyok vele, hogy ez eléggé hihetetlenül hangzik. Kétségkívül így voltak vele azok a kutatók is, akik az elmúlt évtizedekben komolyan vették e híreket és kísérletezni kezdtek vele. Ebben a könyvben igyekszem majd a rendelkezésemre álló anyagok alapján érthetően és nem túl hosszan bemutatni, mi is történt a tizenkilencedik és huszadik században azokkal az egyénekkel, akik képesek voltak “létezni testükön kívül is".

A jelenség taglalását óhatatlanul a spiritizmussal kell kezdeni. Ugyanakkor úgy vélem, nem érdemes kitérni most ennek a társadalmi mozgalomnak a hátterére és kezdetére; tény, hogy a múlt század második felében Európa- és Amerika-szerte rendkívüli mértékben elterjedt. A jobb társaságban, de a társadalmi ranglétra középső fokain elhelyezkedő rétegekben is egyrészt divattá, később valós érdeklődéssé fajult a spiritizmus iránti érdeklődés. Nem hiszem, hogy igazuk lenne azoknak a szerzőknek és “ismeretterjesztőknek", akik (Magyarországon is az ötvenes-hatvanas-hetvenes években) a szellemekbe, médiumokba vetett hitet a világháború és egyáltalán, a nagy háborúk okozta megrázkódtatásokkal magyarázták. Először is, amikor a mozgalom elkezdődött, Európában egy többé-kevésbé békés korszak volt, nem is szólva arról, hogy a legbékésebb éppen az az Anglia volt, ahol a legtöbb spiritiszta klub, majd szervezet működött. Azonfelül, amíg az első világháború valóban hozott a spiritisztáknak egy újabb tömeges fellendülést, addig a második világháború után semmi ilyesmit nem tapasztaltunk.

Magyarországon a tizenkilencedik században ismert emberek is részt vettek e szervezetek munkájában. Mikszáth egyik-másik regényében, és persze más szerzőknél is megtaláljuk a spiritiszta mozgalmak nyomait, kinél komolyan, kinél kevésbé komolyan lelhetők fel a korabeli szellemi áramlatok hatásai.

A jelenségekkel kezdetben csak a parapszichológia foglalkozott, amelyet viszont az igazi pszichológia – egészen a legújabb időkig, és sokfelé ma sem – ismert-ismer el mint önálló tudományt, vagy akárcsak a pszichológiai kutatások egyik ágát. Szerencsére akadnak intézmények és kiváló kutatók is, akik semmibe vették ezt – az olykor kategorikusan és nyíltan ki is mondott – tiltást és foglalkoztak egyikmásik addig csak a parapszichológiában kutatott eseménysorozattal vagy személlyel.

Valójában mindez 1869-ben kezdődött. Akkor már javában “dúlt" a spiritizmus. Ebben az évben Londonban megkezdte működését a Dialektikai Társaság. Ennek (szerencsére) semmi köze sem volt a marxi-engelsi dialektikához, annál inkább a szó igazi, még el sem csúfított görögkori filozófiai jelentéséhez. A társaságot 1869 januárjában dr. J. W. Edmonds alapította azzal a céllal, hogy a spiritizmus során felbukkanó érthetetlen jelenségekre tudományos magyarázatokat adjanak. Hogy erre volt is esélyük, azt a tagság összetétele biztosította: Ed-mondsnak a kor igen kiváló szakembereit sikerült e zászló alá gyűjtenie. Harminchat, javarészt ismert és elismert tudós vállalkozott a feladat végrehajtására. Például Sir John Lubbock (ő lett az elnök), Thomas Henry Huxley, Alfréd Russel Wallace, Fletwood Varley, John Tyndall és mások. A bizottság megbízta őket, hogy vizsgálják meg a kor akkor leghíresebb londoni médiumát, a skót Dániel Dunglas Hu-me “mutatványait". A bizottság szigorúan tudományos feltételek közé kényszerítette e spiritiszta “szeánszokat" és, bár talált durva csalásokat is, számos vizsgálata után kénytelen volt megállapítani: a médium jelenlétében tapasztalható jelenségeket nem okozhatták csalással. Hume jelenlétében különféle hangokat lehetett hallani, emberi beszédet is, amit nem ő adott ki magából. Minden közreműködés nélkül, a fizikai törvények ellenére mozdultak el közelében súlyos tárgyak, amelyekhez senki sem nyúlt. Kérdésekre “asztaltáncoltatás" és kopogtatás révén adott választ. E válaszok – hangsúlyozta a bizottság alapos jelentésében – bár banálisak voltak, olykor tartalmaztak olyan részleteket is, amelyekre sem Hume, sem bárki jelenlévő nem adhatott kielégítő választ, csupáncsak a “megidézett", már elhalt személy. (Vagyis a “lelke", ahogyan akkoriban hitték.) A bizottság jelentése második részében mindezt valósnak ismerte el, valamint azt is írásba adta, hogy ezenfelül tapasztalta még: tárgyak és emberek levegőbe emelkedését, emberi végtagok megjelenését és láthatóvá tételét a kutatás folyamán a helyiségekben, és szükségesnek tartották hangsúlyozni, hogy e végtagok “nem tartoztak egyetlen jelenlévőhöz sem", hogy szó szerint is idézzünk a jelentésből. A tizenöt komoly tudósból álló bizottság kénytelen volt leírni, hogy szemük láttára több ízben megtörtént: e levegőben felbukkanó kezek megérintettek hangszereket, játszottak is azokon, valamint rajzoltak és festettek is! Paul Ginier erről írott Spiri-tizmus c. műve már a nyolcvanas években megjelent számos európai országban. Nem csoda hát, ha akkoriban a dolgot komolyan vették, bár az akadémiák igencsak tiltakoztak ellene. Ám kórusuk még korántsem volt olyan egybehangzó, mint mondjuk a második világháború után az UFO-k és egyéb rejtélyes jelenségek ügyében.

Talán nem árt megjegyezni: a fenti jegyzőkönyvet olyan ismert kutatók írták alá, mint például prof. C. Flammarion, A. Lewis és mások, az élen pedig August Morgan professzor, aki egyszerre volt a londoni Matematikai Társaság elnöke és a Királyi Csillagászati Társaság titkára... (1) Azt hiszem, már ez is eléggé jelzi, hogy a spiritizmus, és főképpen akkori eredményei igen nagy érdeklődést keltettek tudományos körökben is.

E kutatásokhoz csatlakozott később a híres William Crookes professzor is, aki szintén kénytelen volt megállapítani, hogy e jelenségek a valóságban is megtörténnek. Tudós kortársai gúnyolták és szidalmazták érte, ő azonban sziklaszilárdan kijelentette: “Nem azt mondom, hogy e jelenségek lehetségesek – én azt mondom, hogy megtörténtek!" Mondanom sem kell, hogy hihetetlenkedő kollégái ezért sem zárták különösebben a szívükbe.

Nem árt, ha tudjuk: ez volt az az időszak, amikor Európában és Észak-Amerikában rendkívül sok spiritiszta társaság működött (talán stílszerű itt az “asztaltársaság" szót használni, nem véletlenül), és gazdag emberek milliókat adományoztak mindenféle kutatóknak, hogy tárják fel a jelenséget. A közvélemény hamarosan két egymásra acsarkodó pártra esett szét. Ahogy az ilyenkor lenni szokott, egyesek esküdtek arra, hogy minden médium csodálatos dolgokat képes művelni, a halottak visszajárnak, kisértetek igenis vannak, stb. stb., ellenben a másik oldal képviselői még azt is tagadták, amiről pedig saját maguk is meggyőződhettek volna. Akkoriban születtek azok az erőltetett magyarázatok is, amelyekkel még századunk második felében is találkoz hattunk: hogy például az asztaltáncoltatás nem egyéb, mint a résztvevők akaratukon kívüli izommozgásaból eredő bútor-helyváltoztatás, és ehhez hasonlók.

Egy biztos: a nagyközönség, nem lévén tudományos képzettsége, maga nem adhatta meg a magyarázatot, ezért ezt a tudósoktól várta el. Nos, a kutatók pedig összekülönböztek és mindkét oldalra jutott belőlük. Ezért a vita továbbra sem dőlt el.

Ismeretes, hogy a neves filozófus, fiziológus és orvos, a német Lud-% wig Büchner (1824-1899) egyszer 10 ezer dollárt vesztett fogcsikorgatva a spiritizmus miatt. New Yorkban egy egyesület ekkora díjat tűzött ki annak, aki tudományosan bebizonyítja, hogy a spiritiszta szeánszokon fellépő jelenségek csaláson alapulnak. Büchner megpróbálta, de kudarcot vallott és az akkor óriási összeg nem került a zsebébe. Európában 1868 október 1-én egy másik társaság 30.000 frankot ígért annak, aki ugyanezt végrehajtja. John Tyndall és G. H. Lewes álltak sorompóba, de nekik sem sikerült a dolog. Nem vitás – ha itt valóban csak csalásról lett volna sző, azt a három, igen jól felkészült ember játszi könnyedséggel leleplezhette volna.

Mint ismeretes, 1882-ben hozták létre Londonban a Pszichikai Kutató Társaságot, amely azóta is létezik, és a parapszichológiái kutatások egyik fellegvára. Nem árt megjegyezni, hogy tagjaik között az eltelt csaknem 110 év alatt igen neves kutatók is voltak – csak az elnökök között is olyan neveket említhetnénk, mint Henri Bergson, Camille Flammarion, Charles Richet. Túlzás nélkül mondhatjuk: a korabeli tudományos élet elitje foglalt helyet ama székekben. Hamarosan tagszervezeteik működtek az Egyesült Államokban, Francia- Német- és Oroszországban is. Jó, ha tudjuk, hogy – például – az orosz nyelvterületen együttműködött velük egy bizonyos Dmitrij Ivánovics Mengye-lejev is, aki nem más, mint a róla elnevezett táblázat, a periódusos rendszer megalkotója, amiről annakidején mindnyájan tanultunk az iskolában. (Nem véletlen, hogy tankönyveinkben egy árva szó sem esett a neves tudós ilyen irányú érdeklődéséről...) Mengyelejev (1834-1907) kisebb könyvet is írt a spiritizmusról, amellyel ma már nem nagyon dicsekszenek a tudományos, róla szóló lexikon-szócikkek és irodalomjegyzékek  szerzői.   Szóval,  Mengyelejev  úr  az  1876-ban  kiadott “Véleményadő anyagok a spiritizmus tárgyában" c. művében kerek-perec megírta: alaposan kutatni kell e jelenségeket, hogy elválaszthassuk a búzát az ocsútől, megállapítsuk, mi az új, ismeretlen, és mi a csalás vagy a már ismert, csak másképpen fellépő jelenség. “Ezután – írta Mengyelejev – a jelenségek elveszítik a sokak számára oly vonzó titokzatosságot és ily módon a miszticizmust megfosztjuk minden alapjától". (2)

Számos lengyel kutatót is foglalkoztatott a téma; róluk is szó esik majd e kötetben. Szintén nem árt fellebbenteni a fátylat egy olyan eseménysorozatról, amelyet a hivatalos életrajzokban és tudományos emlékkönyvekben mind a mai napig gondosan eltitkolnak: Marié Curie és Pierre Curie, akik a rádium és a radioaktivitás felfedezése körül szereztek múlhatatlan érdemeket, életük egy szakaszában élénken foglalkoztak parapszichológiával, sőt több éven át (1905-1908) spiritiszta médium-szeánszokon is részt vettek. Marié Curie le is írta ilyetén élményeit, de hangsúlyozta, hogy ő mindig csak mint néző volt jelen. Férje azonban nyilvánosan is hirdette, hogy saját szemével látott asztalokat levitálni – levegőbe emelkedni – a szeánszokon, sőt olyan berendezéseket is készített, amelyekkel a médium-jelenségeket kutatni lehetne. Tudós énjét tehát itt sem tagadta meg.

Nincs itt értelme elmesélni, hogyan született újjá a spiritizmus az első világháború után; olvashatjuk ezeket az e témában megjelent (külföldi) krónikákban. Kár lenne tagadni azt is, hogy ezen tömeges érdeklődés és a kutatások, nem kevés alapját adták a későbbi parapszichológiái kutatásoknak is.

De mi csak maradjunk e könyvben e jelenségek talán legérdekesebb fajtájánál: a testenkívüliségnél. Tisztában vagyok vele, hogy magyarul esetlenül hangzik ez a szó. Az idegen nyelvekben – legyen ez nekünk vígasz – szintén hosszú és nehézkesen kimondható. A latin eredetű nyelvekben mindenfelé az “exteriorisatio" különféle formáit és eseteit variálják.

Miről is van szó?

Bár a pszichológiai szakkönyvekben általában egyetlen szóval sem említik a dolgot, a parapszichológiái művekben annál többször esik róla sző. Sajnos a szaknyelvezet e tárgyban sem túl egyértelmű és nagy a zavar é terminológiában. Amit régen mindenesetre úgy mondtak volna: “a lélek elhagyja a testet", azt itt sokkal tudományosabban ekép-pen fogalmaznak meg: “a tudat a fizikai szervezeten kívül kerül". Különféle specifikus elnevezések is divatban vannak, amelyek éppen sokféleségük miatt nemhogy csökkentenék, inkább növelik a káoszt. Például a jelenséget nevezik még így is: telefánia, excursio, bilokáció, autofánia, autoszkópia, exteriorizáció, sőt extázis. Régebben akadtak, akik egy bizonyos lelki “hasonmás" feltűnését, avagy bizonyos ,fluidál" vagy “fantom" felbukkanását emlegették.

A francia extériorisarion külsővé lényegülést, külsővé válást jelent. Ez az a klasszikus eset, amiről beszélünk. A tudat elhagyja a testet, a fizikailag létező emberi szervezetet. A kutatók szerint ez bekövetkezhet spontán, és szándékosan is, tehát valamilyen külső erő ezt az állapotot létrehozhatja. Ilyen esetekben alapvető, hogy az illető tudata a téridőben eltávolodik saját testétől és azt távolabbról is szemügyre veheti.

Ha a tudat messzebbre megy valami célból, azt nevezik exeursio-nak, latinul kirándulásnak.

Ha ilyenkor felbukkan az illetőnek egy hasonmása is – amit a megfigyelők látnak – akkor egyrészt ezt a hasonmást latinosán alterego-nak, a jelenséget pedig bilokációnak, vagyis kéthelyűségnek nevezik, célozva arra, hogy ugyanaz az illető a térnek egyszerre két pontján helyezkedik el ugyanabban az időben.

A modern angol nyelvű szakirodalomban gyakran az OOBE rövidítést alkalmazzák – Out of the Body Experiences – “testen kívüliség tapasztalása", esetlenül így fordíthatnánk magyarra. Nyilvánvaló, hogy bármelyik kifejezést használjuk, mindenképpen csak részlegesen tudjuk vele jelezni ezt a sokrétű jelenséget. Az igazi szakirodalomban láttam, hogy oldalakon keresztül sorolják az alfajokat, pontokra osztva, mikor melyiket hogyan kellene nevezni. Mert hiszen előfordul állító lag, hogy e jelenségek különböző környezetben, különféle okok által mintegy előhíva jönnek létre, sőt az is, hogy vegyi anyagokkal vagy mechanikus úton alakítani, fékezni, változtatni lehet lefolyásukat. Ezekre inkább az ellenőrzött esetek leírásakor térnék ki.

Mikor kezdődött? Mióta tart már?

Mert azt ugye senki sem hiszi, hogy mindezekkel a dolgokkal az emberek csak a múlt század közepétől kezdve találkoztak. Mint annyi más pszichikai és nem pszichikai képességnek és jelenségnek, úgy ennek is voltak történelmi előzményei. Ezek egy részéről (könnyen meglehet, hogy csak egy töredékéről) maradtak fenn emlékek vagy bizonyítékok, de mindenképpen említések is.

Számos ókori vallás – és a ma létezők lényegében mindmáig – azt állítja, hogy az ember teste csak egy anyag, egy eszköz, mondhatni “jármű" vagy “fészek", amely a lelket óvja és a halál után a lélek megy tovább a közelebbről nem pontosított, illetve vitatott “útján". Már a régi egyiptomiak is úgy vélték, hogy a halál csak a testet pusztítja el, a lélek tovább élhet. A Napisten sem volt más, mint a halál és feltámadás jelképe. “Az élet örökké tart", olvashatjuk egy fellelt egyiptomi papirusztekercsen. Ugyanez az elv bukkan elő a Halottak Könyvéből, és persze a Biblia számos helyén is.

Ókori történetírók, szerzők, filozófusok állították mindezt teljes hittel, és nincs okunk feltételezni, hogy milliók ne követték volna őket. Ám mindez a már halott emberek lelkére vonatkozott. És mi van, mi volt az élők “leikével"? Josephus Flavius és mások úgy vélték: az álom közben az embert el-elhagyhatja a lelke, és amit aközben “lát", az az álmunk. A hasonmásokba vetett hitet használták ki a mágusok, a korabeli tudósok, és sokan sokféleképpen írtak róluk. Egyesek úgy vélik, a testenkívüliség és hasonmás-jelenség nyomai fedezhetők fel Hermes Trismegistos, Philotratos Flavius műveiben, sőt a tibeti Holtak Könyvében is. A spiritiszta tankönyvek szerzői példákat minderre bőven idéznek a szóbanforgó művekből.

Egyes szentek életének leírásában találunk említést efféle testenkívüli eseményekről, valamint valós történelmi személyek az újabb korokban is átéltek ilyesmit, amint arról emlékirataikban beszámoltak. Például Gerolamo Cardano (latinosán Hieronymus Cardanus, 1501-1576) olasz matematikus, filozófus és orvos “kijött" egyszer önnön testéből, megállt önmaga mellett és nézte testét; de ez álmában történt, tehát lehet, csupán álom volt. Mindenesetre a dolog oly rendkívüli hatást tett rá, hogy feljegyezte. Heinrich Heine egyik versében (“Hasonmás") oly pontosan és plasztikusan írta le önmagát, hogy egyesek ebből is arra gyanakodnak, látta önmagát. (Netán tükörből? – kérdezhetnénk ironikusan.) Maga Immánuel Kant írta le, hogyan történt ilyesmi a híres svéd gondolkodóval és misztikus filozófussal, Sweden-borggal. Swedenborg egy tipikus testenkívüriség-jelenséget produkált, méghozzá bizonyíthatóan: elküldte a lelkét egy több mint 80 kilométerre lévő pontra és egy ott éppen akkor lezajlott eseményt (nagy tűzvészt) pontosan elmondott az ittmaradottaknak. A korabeli technika szintjén egyidejűleg semmilyen, tudományosan magyarázható módon nem szerezhetett tudomást arról az eseményről. Mindez számos tanú előtt játszódott le (1756 szeptember végén, egy szombat délután). (3)

A spontán “elválás" az illető személy teljes tudatánál következik be. Ez általában nagyon rövid ideig tart, és azok számára, akik mélyebben foglalkoznak a dologgal, számos ilyen példa leírása máris elérhető a szakirodalomban. E. Bozzano, C. Green, E. Mattiesen és mások nevénél találnak ilyent a könyv végén az irodalomjegyzékben. Akik ezt átélték, sokszor meglehetősen különös, olykor meg teljesen normális körülmények között tapasztalták és a legtöbbjük számára döbbenetes élmény volt. Volt köztük, aki látta a folyamatot, amint elválik a lelke a testétől, vagy “egyik teste a másiktól", akadt, aki kábulatszerű állapotban csak annyit érzett, hogy mintha önmagát nézné valahonnan, gondolatai rendkívül élessé válnak, a kábulat elmúlik, és olyan dolgokat is látnak, amit másképpen sohasem vehetnének észre. Például látják a szobában lévő, de magasan elhelyezkedő tárgyaknak a tetejét is – amit onnan “lentről" sohasem láthatnának. Megesett, hogy elveszettnek hitt tárgyakat így fedeztek fel, találtak meg. Egy cseh beszámoló ból tudjuk, hogy a jelenséget átélt tudományos képzettségű férfi látta önmagát felülről, majd amikor ismét “visszatért" – mondhatni: magához tért – megpróbálta megkeresni azt a pontot, ahonnan az imént lenézett önmagára. Meg is találta – csak az a bökkenő, hogy ez a pont csaknem két méter magasan, a szoba mennyezete alatt volt, ahol érthető módon a helyiség lakója amúgy soha nem tartózkodott. Hasonló éJ-ményben volt része 1936-ban egy angliai panzió tulajdonosnőjének, csak éppen úgy hitte, hogy közben elaludt és az egész dolgot álmodja. Ám amikor ellenőrizte a fentről látott “látképet", kiderült, hogy azt valóban látnia kellett – ha nem is a szónak köznapi értelmében.

Van leírás olyan férfitól, aki hasonló helyzetben a fekve maradt “hasonmásának" a vérét is látta az erekben folyni. Mintha átlátott volna a test szövetein. Akadt, aki néhány másodperc vagy perc alatt (az idő ilyenkor összemosódik a tudatban) külföldre “szaladt el", majd onnan tért vissza. Legalábbis így érezte.

Valódi álom közben még gyakrabban fordul elő a jelenség. Erről is sok beszámolót olvashatunk, nagyjából megegyeznek azokkal, amelyekről előzőleg esett szó. A legtöbben önmagukat látják, és néhány tárgyat a helyiségben, ritkább az, hogy a tudat, vagy a “hasonmás" messzebbre távozik. Mindenképpen úgy tűnik, hogy a jelenség igen rövid idő alatt játszódik le. Vannak, akikkel nem is egyszer, hanem többször fordul elő életük során, és a leggyakrabban nincs folytatása, a dolog általában emlék marad. Nem válik állapottá, különleges képességgé.

Betegség vagy baleset közben is előfordul ilyesmi. Számos tanú közölte, hogy súlyos állapotukban előfordult velük: látták önmagukat és környezetüket, orvosokat, ápolónőket, családtagokat, amint betegágyuk körül vannak, olykor azt is, hogy az orvos milyen beavatkozást végez “hasonmásukon" aki ott maradt az ágyban, miközben a “másik énjük" mindezt távolabbról nézte végig. Nem ritka, hogy egyesek látták saját klinikai halálukat. Erről még szót ejtünk majd a későbbiekben.

Ide kell sorolni egy különleges csoportot: azokat, akik hipnotikus »álomba" merítve éltek át hasonlót.

1966-ban a Nemzetközi Parapszichológiái Kongresszuson egy hipnotizőr bemutatóján történt a következő eset: Nagy közönség előtt egy asszonyt úgynevezett “mélyhipnózisba" vittek; ebben az állapotban a jelek szerint teste-tudata kettévált, és hirtelen éles kiáltást hallatott, majd ájultán esett össze. Miután eszméletre térítették, elmondta: tudata elment valahová és ott váratlanul szembetalálkozott a saját nővérével, aki éppen egy pisztolyt szegezett a homlokához. Nyilván öngyilkos akart lenni. A jelenet után azonnal valóságos küldöttség indult a nővér lakására, és kiderült: valóban így történt. Azokban a percekben a nővér öngyilkos akart lenni, de a döntő pillanatban hirtelen megpillantotta a nővérét (vagyis, úgy hitte, őt látja, pedig csak testenkívüli “hasonmása" volt az! ) és ijedtében ő is elvesztette az eszméletét, majd mikor magához tért, már eszébe sem jutott megvalósítani tragikus szándékát. Nem sokkal később idegen emberek kopogtattak az ajtaján – ez volt a bizottság, amelyik jött ellenőrizni: a történtek mennyiben felelnek meg a valóságnak.

Ne tévesszen meg senkit, hogy ezek a beszámolók nagyobbrészt vagy az első, vagy a második világháború előtti időkből származnak. Éppen elég gyakran előfordulnak ma is, csak a róluk szóló hírek nagyon ritkán kerülnek a sajtóba. Erről győzhet meg bennünket a már említett dr. Celia Green asszony, az oxfordi Pszichofizikai Kutató Intézet igazgatójának több könyve, például az Out-of-the-Body Ex-periences is.

Kísérletek 1.
KATIE ÉS FLORENCE

Már említettük William Crookest, a kutatót, aki a múlt században nagyobb mértékben hozzájárult a spiritiszta jelenségek felderítésében. Crookes lelkiismeretes ember lévén addig nem nyugodott, amíg a szóbanforgó jelenséget a lehető legalaposabban meg nem vizsgálhatta. A maga korában (élt 1832-1919) egyike volt a leghíresebb brit vegyészeknek és fizikusoknak. Már húszévesen nagy feltűnést keltett, kitűnő dolgozatot tett közzé a polarizált fényről, majd hamarosan az oxfordi tudományos társulat meteorológiai szekcióját vezette. Huszonhét évesen kezdte a “Chemical News" kiadását, amit élete végéig szerkesztett. Más tudományos folyóiratokat is kiadott, rengeteg kémiai tárgyú munkát írt. Ő találta fel a polarizációs fénymérőt, a mikrospektroszkópot és a radiométert. Csillagászattal is foglalkozott, ő írta például 1855-ben (!) a Hold fényképezéséről szóló munkát, amellyel díjat is nyert. (A fényképezést mint módszert – látjuk majd később – a spiritiszta tárgyú kísérleteknél is alkalmazta.) Az elemek közül ő fedezte fel többek között az indiumot, céziumot és rubídiumot. De foglalkozott a napfogyatkozásokkal, orvostudománnyal, sőt a sugárzó anyagokkal is. Később a mágneses terek iránt érdeklődött, és 1890-ben felfedezte a thórium 234-es elemet. Nem kétséges, hogy ő volt az egyik utolsó, szinte reneszánsz-méretű polihisztor, csaknem mindenhez értő tudós.

És 1870 körül ez az ember kezdett érdeklődni a metafizika iránt. Ez akkoriban elsősorban a spiritizmust jelentette. Amikor pedig a Dialektikai Társaság őt kérte fel a médiumok ellenőrzésére, kezdetét vették a nagy kísérletek. Ezekről szól a fejezet.

Crookes előtt is akadtak kutatók, akik foglalkoztak a témával, de jelentéseik kevéssé voltak kritikusak, és inkább csak összemosták a probléma különféle jellegzetességeit, nem választották el őket eléggé világosan. 1871-ben – minden túlzás nélkül mondhatjuk – világhírű lett a Katie King-ügy, és Crookes itt “jön bele a képbe".

London egyik negyedében élt egy 15 éves kislány, Florence Cook. 1871 májusában tapasztalták nála első ízben a furcsa jelenséget. Egy korabeli spiritiszta leírása szerint így zajlott le: Cook asszony, Florence édesanyja egy ismeretlen “hang" hallatára rendkívüli kísérletre tett előkészületeket. A lakás vendégszobája ajtajára függönyt erősítettek, a szobát elsötétítették, közepére egy székre ültették a kis Florence-ot, a háziak pedig az előszobában gyűltek össze. Csak az előszobában gyújtottak egy gyengefényű lámpát, Florence a függöny mögött a sötétben maradt. Egy idő után a függöny előtt a levegőben megjelent egy “szellem" (“olyan volt, mint egy halott arca"). Ezt akkoriban materializáci-ónak nevezték, vagyis feltételezték, hogy a médium (Florence) testéből-tudatából származó “szellem" anyagi testet öltve jelent meg a nézők előtt. Ez az első kísérlet különben nem volt túl sikeres, mert az ismeretlen alaknak csak feje és felső teste volt, alsótestét egy “meghatározhatatlan fénylő felhő" (ahogy akkoriban leírták) alkotta. A nézőknek az volt a benyomásuk, hogy a jelenés szeretne valamit közölni velük, mert mozgott az ajka is –ám minden erőlködése dacára hangot nem hallottak.

A leírások szerint a kis Cook-lány eközben teljesen magánál volt, a vendégszoba székéről nem kelt fel, sőt a függöny résén át ő is érdeklődve szemlélte a jelenést. Majd maga írta le mindezt, aláíratta a tanúkkal és elküldte az ismert kutatónak, William H. Harrisonnak.

Három nappal később újabb szeánszra került sor, ezen már Harri-son is részt vett. Ő számolt be arról, hogy ezúttal már hosszabb beszélgetés zajlott le a jelenés és Florence között, ráadásul ennek során Florence nem teljesítette a jelenés egyik, többször megismételt kérését (hogy érintse meg őt ruhája egy darabjával).

A kísérleteket folytatták. A jelenés egyre erősebben manifesztálódott. Végül már nem is kellett elsötétíteni a helyiséget, a “szellemet" szinte nappali fényben is láthatták – ám Florence közben továbbra is a sötét szobában ült és egyre inkább úgy érezte, jobb, ha eközben afféle transzba esik.

Később más kutatók is részt vettek e szeánszokon, például dr. J. E. Purdon. Nagyon fontos: amikor már nappali fényben is láthatták, mindenki megállapította: a jelenés meglehetősen hasonlít Florence Cook-ra.

A szkeptikus olvasó itt bizonyára arra gondol: hát persze, hogy hasonlított, hiszen biztosan 6 maga volt az. A mi racionális agyunk jelenleg csak azt az egyetlen feltételezést hajlandó elfogadni, hogy a kislány valahogy megtévesztette a jelenlévő “közönséget", és maga játszotta el a “szellem" szerepét is. Eltekintve attól, hogy egy erre addig felkészületlen, 15 éves kislány nehezen alakíthat például egy csak fejből és felsőtestből álló jelenést – miként volt az kezdetben – de nappali fényben már igen nehezen játszhatna meg mindezt, ha tudjuk, hogy különböző módszerekkel azért ellenőrizhették, hogy közben ott ül-e a szobában igazi alakja?

Purdon és mások úgy vélték, a megjelenő alak csak hasonlít Floren-ce-hoz, de nem azonos vele. Maga a jelenés közölte az emberekkel, hogy a neve Katie King és előre megmondta azt is, hogy csak három évig fog megjelenni (1871 májusától 1874 májusáig), majd – idézem – “ezután küldetése lejár, már nem lesz elég ereje ahhoz, hogy fizikailag felbukkanjon, már nem láthatják és nem érinthetik meg őt, mert átmegy majd egy magasabb szférába, és ily anyagi módon többé nem teremthet kapcsolatot médiumával".

Ahogy szaporodtak a jelenések, a közönség és a Cook-házban szintén megjelenő kutatók egyre újabb óvatossági rendszabályokat foganatosítottak, hogy kizárhassák a csalás lehetőségét. Minden szeánsz előtt gondosan összekötözték Florence-ot (aki ez ellen nem tiltakozott), kötelékeinek csomóit pecsétviasszal leöntötték és lepecsételték, sőt olykor a jelenlévő hölgyek előzőleg meg is motozták őt, nem rejtett-e ruhájába valamilyen tárgyat. Ráadásul – erről kevés szó esett eddig nálunk a háború utáni időkben, amikor is a materialista tanok nagyobb dicsőségére a mi “ismeretterjesztőink" elhallgattak minden érvet, ami e jelenségek mellett szólt – több jelenlévő kutató minderről fényképfelvételeket is készített! Az angolok – B. Coleman, dr. James M. Gully és dr. George Sexton mellett egy akkoriban igen ismert orosz kutató, Alekszander N. Akszakov is részletesen írt műveiben a Katie King-jelenésről. (4)

Akszakov könyvében így írja le saját tapasztalatait: “1873-ban külföldön járva szándékosan csak azért mentem Londonba, hogy saját szememmel győződhessek meg a Katie-jelenségről. Megismerkedtem a Cook-családdal és ők szívélyesen meghívtak a legközelebbi szeánszra, amely 1876 október 22-én történt." Ezután leírja a lakás berendezését, azt, hogy Cook kisasszonyt egy gurítható állványra szerelt függöny mögé ültették, a jelenlévő kutató (ezúttal egy bizonyos J. C. Luxmoore volt az) megkötözte a kislányt és felkérte Akszakovot, szemlélje meg az összes óvatossági rendszabályt. Tömérdek zsinór, szalag és pecsét biztosította a kísérlet tisztaságát: Florence Cook semmiképpen sem kelhetett fel székéről. Már csak azért sem, mert egy szalagot hozzákötöttek és azt a függöny alatt kivezették a nézők közé; egy kutató azt végig a kezében tartotta. Ha csak megmozdult a kislány, ily módon már érezte. A függöny mögötti szobarészletet kicsiny lámpával megvilágították. És elkezdődött a szeánsz. Akszakov írja: “Még egy negyedóra sem múlott el, a függöny félkönyéknyi távolságra elmozdult és ott állt egy emberalak fehér ruhában, fedetlen arccal, de haját ugyanolyan fehér anyag fedte; viselete ingre emlékeztetett, ám széles ingujjából meztelen karok nyúltak ki. Az alak suttogva kérte Luxmoore urat, adjon át nekem egy tárgyat, amit oda is adott annak az úrnak, az pedig továbbította nekem. Egy doboz cukorka volt! Kitört a nevetés. íme, ismeretségünket nem lehet misztikusnak nevezni. “Honnan van ez a doboz?" – kérdeztem. “A konyhából" – felelte Katie. Mint látják, a magyarázat igen prózai volt." Akszakov azonban vérbeli kutató volt és ennyi neki távolról sem volt elég. Nagyon figyelt, és szerencsére később mindent nagyon pontosan papírra is vetett. Lássuk hát, mi történt még azon a szeánszon: “Bár csaknem Katie-vel szemben ültem, mindössze öt lépés távolságra tőle, félhomályban, nem láthattam elég tisztán az arcát. Fizikailag testesebbnek és magasabbnak tűnt, mint a médium, ámbátor mezítláb volt. Az arca és a keze is nagyobbnak tűnt, mint Cook kisasz-szonyé. Katie egész idő alatt félhangosan beszélgetett a jelenlévőkkel. Többször is kérte: “Tegyenek fel kérdéseket, tárgyilagos kérdéseket." erre megkérdeztem tőle: “Levághatok egy darabkát a ruhája anyagából?" Azt felelte, ezúttal ez lehetetlen, de máskor mások már megtették azt. Akkor azt kérdeztem, megmutatná-e most a médiumot? “Igen, jöjjön ide, gyorsan, és nézze meg őt." Máris ott termettem a függönynél és elrántottam – a fehér alak eltűnt, a sötétben láttam-a médium homályos alakját. Fekete selyemruha volt rajta, ezért nem láttam őt túl jól. Alig ültem vissza a helyemre, a függöny mögül ismét előbukkant Katie fehér alakja és megkérdezte tőlem: “Jól látta?" Azt mondtam, nem túl jól. “Akkor fogjon egy lámpát és nézze meg a lehető leggyorsabban" – felelte. Egy szempillantás alatt a függönynél voltam a lámpával a kezemben – de Katie-nek nyoma sem volt, viszont ott ült a széken a médium mély álomba merülve, hátrakötözött kezekkel... Alig ültem vissza a helyemre, Katie ismét kinézett a függöny mögül." Itt ismét felmerülhet az olvasóban – vajon miért nem volt soha egyszerre látható a két lány? Amikor Akszakov megnézhette a székhez kötözött Florence-t, Katie eltűnt, és amikor a függöny miatt nem láthatta Florence-t, felbukkant Katie. Ez megint csak arra utalna, hogy nem volt két különböző lény (bármit is értünk e szó alatt), hanem csak egy és ugyanaz. Ez sajnos még nem magyarázza meg a kötelékek, pecsétszalagok stb. által “bebiztosított", mozdulatlan Florence kétalakos megjelenésének rejtélyét. De lássuk tovább az orosz kutató beszámolóját.

“Közben az a tény, hogy megvilágítottam a transzba esett médiumot, változást okozott. Florence feljajdult és ébredezni kezdett. Ekkor a függöny mögött érdekes párbeszéd zajlott le. Florence már szeretett volna magához térni, Katie viszont ismét el akarta altatni, de ez nem sikerült neki. Ezért Katie búcsút vett tőle és eltűnt.

Rögtön ezt követően, Luxmoore úr felszólított, hogy tekintsem meg a médium kötelékeit és a csomókat a karjain. Mindegyik érintetlen volt. Megkértek, hogy vágjam el a szalagot a kezén; alig tudtam az olló szárait a bőre és a szalagok közé tolni, oly szoros volt a kötés.

Amikor Cook kisasszony kijött a szobából, azt ismét átkutattam. Körös-körül kőfalak voltak. Hogy mindez nem lehetett vásári mutatvány, biztos volt számomra. De akkor honnan került elő az a fehér alak, aki oly élő módon beszélgetett, egyszóval, ha csak félig öltözött is, de normális nő volt? Máig emlékszem akkori benyomásaimra. Bár fel voltam készülve a dologra, mégsem tudtam elhinni, amit átéltem. Az érzékeim és a logika arra késztettek, hogy higyjek, de az értelmem ellenkezett!" Megfigyelték az utolsó mondatot?... “Az értelem ellenkezik", és ez a döntő motívum mindmáig, amikor a kutatók szembetalálkoznak a parajelenségek bármelyikével. Méginkább, ha csak hallanak róla. Persze, ez nem korlátozódik kizárólag a kutatókra. Bármelyikünk hajlamos legyinteni, ha ilyesmit hall – míg saját szemével nem tapasztalja. Nyilvánvaló persze, hogy a szemünket be tudják csapni (lásd bűvészek), de azért vannak olyan körülmények, amelyek között a dolog magas szinten ellenőrizhető.

Akszakov és Crookes korában sem volt egyszerű elhitetni a nagyközönséggel, hogy mindez valóság. Ezért fényképek is készültek, mint már említettem. “Katie King" több fotón is látható. Igaz, ezek a fényképek nem túl élesek, különösen a széleiken, de az egyiken például a Katie-nek nevezett árnylény (?) együtt látható az őt figyelő egyik kutatóval, a már említett Dr. James M. Gullyval – és Gully alakja sem túl éles a fotón, tehát ezt inkább a korabeli technika hiányosságainak köszönhetjük. Később készült fénykép laboratóriumi körülmények között is, erről alább.

Ugyanis nagyon téved, aki azt hiszi, hogy a Katie-Florence páros csak a Cook-házban, mondhatni “hazai pályán" lépett fel, jelent meg a döbbent érdeklődők szeme előtt. Nagyon is érhető módon feltételezték az akkori kutatók is, hogy Katie szerepét eljátszhatja egy másik fiatal nő, aki valamilyen rejtekúton hatolt be a szóbanforgó helyiségbe a szeánszok alatt. De...

Tehát a szeánszok nem mindig a Cook-házban történtek. Akszakov a következő héten, pontosabban 1873 október 28-án Luxmoore úr házában találkozhatott ismét Katie-vel.

“Tizenöt vendég látogatott el a gazdag egykori békebíró, J. C. Luxmoore úr otthonába. Mielőtt Cook kisasszony megérkezett volna, megszemléltük azt a szobát, ahol a sötétben a médiumnak kellett majd tartózkodnia. A másik ajtaját jelenlétünkben zárta le Henry M. Dunphy úr, a Morning Post egyik szerkesztője, és a kulcsot is magával vitte. Hamarosan megjött Florence Cook kisasszony a szüleivel." Akszakov itt ismét leírja, hogyan kötözték meg Florence-t, kezeit, lábait külön, testét a székhez, szalagot vezettek ki a függöny alatt, pecsétekkel látták el, stb. stb. Odakünn a szalonban – jegyzi meg tárgyilagosan – “a megvilágítás elegendő volt." Aztán ismét: elhajolt a függöny, a résben felbukkant Katie King és szabadon társalogni kezdett a jelenlévőkkel. Ugyanazt a ruhát viselte, mint az előző, fentebb leírt alkalommal. A padlón heverő szalag, mellyel ellenőrizték, vajon Florence nem mozdul-e meg, mozdulatlan maradt. Katie ezúttal is tárgyilagos kérdéseket kért a vendégektől. Akszakov kifejezte azon kívánságát, hogy a lány jöjjön közelebb, de az erre nem volt hajlandó. Mivel sejthette, hogy ezzel bizalmatlanságot keltett a jelenlévőkben, visszament a függöny mögé és kihozott a másik szobából egy japán serleget. Ez előzőleg a megkötözött Florence-tól több méternyire volt. Katie-től valaki átvette a poharat, ő pedig háromszor is megperdült a közönség előtt, hogy lássák: nincs rajta semmiféle kötelék – vagyis ő nem azonos Florence Cook-kal! A szeánsz Akszakov feljegyzései szerint körülbelül egy óráig tartott, Katie többször eltűnt és felbukkant ismét, kérdésekre válaszolt. Majd ismét az történt, ami a Cook-házban: Florence ébredezni kezdett, ekkor a függöny mögül mindnyájan hallották Florence és Katie párbeszédét. Aztán Katie végleg eltűnt, a jelenlévők pedig csoportosan szemlélték meg Florence érintetlen kötelékeit és pecsétjeit.

Akszakov leírta kétségeit is. Többek között nem fért a fejébe, miért nem láthatták egyszerre a médiumot és a jelenést? Legalább azt szerette volna, ha a megkötözött médium valamelyik testrészét, például a karját kiteszi a függöny elé egy asztalkára, míg teste többi része lehet éppenséggel a függöny mögött is. így egyszerre láthatták volna, hogy a “második test" nem azonos az elsővel. Azt kell mondanunk, hogy ez a kívánság természetesen másokban is felmerült, és... később megvalósult! Érdekes módon a kutató ezt “Katie-nek" mondotta el, aki azt válaszolta: a médiumnak ilyenkor sötétben kell lennie, nem viseli el a fényt. Aztán megígérte Akszakovnak: eljön az idő, amikor mindkettejüket egyszerre lefényképezhetik.

Itt jött létre Crookes és Akszakov első személyes találkozója. Természetesen nagyon érdekelte az oroszt, miképpen vélekedik minderről a híres brit tudós. Ebben az időben Crookes nem hitt az efféle “mate-rializálódásban", ahogyan akkor nevezték a Florence Cook – Katie King körül történő ügyeket. Mint szilárd természettudományos alapokon álló, gondolkodó ember, ő is úgy vélte: a lezárt helyiségbe nem kerülhet be egy másik ember a maga testi valóságában, akit egy “médium" hozna létre valamilyen pszichikai folyamattal. (Ha jól meggondoljuk a dolgot, a tudomány még ma is itt tart.) Crookes közölte: semmit sem hisz el ebből mindaddig, amíg nem látja meg egyidőben a médiumot és azt a másikat.

Akszakov ezután elhagyta Londont és tovább járta Európát. Ám hamarosan bekövetkezett egy esemény, amelyre senki sem számított, és paradox módon éppen ez nyitotta meg az utat a jelenség igazán alapos, tudományos elemzésére – Crookes által. 1873 december 9-én egy William Volckman nevezetű spiritiszta úgy döntött, hogy végre leleplezi a két lány titkát; ezért egy szeánszon váratlanul elkapta az előtte sürgölődő Katie Kinget. Hatalmas zűrzavar támadt, és a szkeptikus úr azt állította: akit ő akkor a karjaiba kapott, nem volt más, mint Florence Cook! Vagyis az állítólag megkötözött “médium"!

A “leleplezésnek" nagy visszhangja támadt. Ám a Cook-lány szülei nem bírták elviselni a tudatot, hogy lányukat ország-világ előtt csalónak kiáltják ki, és ekkor meglepő lépést tettek. Azt állították, hogy Volckman lejáratta lányukat és elégtételt követeltek – méghozzá tudományos elégtételt Ez abban állt, hogy felkérték Crookest, vegye védelmébe lányukat és bizonyítsa be: a szeánszokon valóban megjelenik egy másik lény, Katie King, és az nem azonos Florence Cook-kal. Crookes természetesen örömmel vállalta a feladatot. Számos fényképet is készített Katierői, ezek egy része többfelé megjelent. Például egy N. Peterov nevű szerző Mediumicseszkaja materializacija c. orosz nyelvű könyvében. Akszakov tehát megtekintette e képeket két évvel később, amikor ismét találkozott Crookes-szel, és írta is: a fotókon ugyanazt a Katie Kinget látta, akivel ő maga is találkozott a Cook-házban és másutt rendezett szeánszokon.

Crookes tehát 1873 decemberében kezdett foglalkozni az üggyel és kísérleteit 1874 május 21-ig végezte. Ezen a napon – pontosan úgy, ahogyan annak idején előre közölte – Katie King végleg eltűnt és többé nem látták. Ekkor telt le a három év...

Crookes úgy kezdte, ahogyan az egy kutatóhoz illik: attól kezdve a legtöbb szeánszot már nem a Cook-liázban, hanem nála, a lakásában berendezett laboratóriumban és a vele egybenyíló könyvtárszobában rendezték. Itt jobban szemügyre vehette a jelenségeket. Kár, hogy mindazok, akik később e jelenségről negatíve írtak (nem hitték el az egészet és igyekeztek Crookest gúny tárgyává tenni), elhallgatták ezt a tényt.

Ráadásul Crookes nem volt egyedül, és a kutatásban nem akárki segédkezett neki. Már említettük a kor másik nagy tudósát, Cromwell Fleetwood Varleyt (1828-1883), aki előbb a gázok, majd az elektromosság területén végzett úttörő jellegű kutatómunkát. Később az ő ötlete volt az óceánok alatti tengeri kábelek alkalmazása, és feltalált egy róla elnevezett hatalmas kondenzátort is.

Kutatásaikhoz saját maguk építették a szükséges műszereket is. Alább csupa olyan adatokat közlünk – olykor szó szerint – amit maga Crookes vagy Varley, esetleg a szeánszokon gyakran részt vevő Har-rison, a The Spirituálist c. folyóirat kiadója vetett papírra.

Crookes – helyesen – végig amellett kardoskodott: be kell bizonyítani, hogy Katie nem azonos Florence-szal. Amíg ez nem történik meg, senki sem mossa le a gyanút a fiatal lányról, hogy egy nagyméretű csalás főszereplője, értelemszerűen maga is csaló. Crookes kikérdezte mindazokat, akik a korábbi évek során résztvettek a Cook-éknál rendezett szeánszokon, de senkivel sem találkozott, aki ilyenkor egyszerre látta volna Florence-ot és Katie-t. Nem csoda hát, ha a férfi eléggé szkeptikus volt (ami kifejezetten jó tulajdonsága a kutatónak).

Az első kísérletek során csak annyi volt a változás: Crookes a függöny közelében ült és miközben “Katie" többször is megjelent a függöny előtt, a kutató hallotta a függöny mögül a transzba esett Florence Cook sóhajtásait, sőt egyszer halk sírását is. Akusztikusán tehát ketten voltak, de ez persze nem elégítette ki a bizonyítékokra vágyó Crookest.

Nem volt kétséges, hogy Cook kisasszony sohasem ellenkezett, bármilyen próbára akarták tenni. A legcsekélyebb mértékben sem ellenezte a tudományos kutatómunkát. Crookes 1874 február elején írott levelében – ez megjelent a fent említett újságban – türelemre inti a nagyközönséget és kéri, addig ne hozzanak ítéletet, ne alkossanak véleményt az ügyről, míg több bizonyíték nem kerül eléjük. A maga részéről Crookes ezért mindent meg is tett. Varley szintén közzétett leírásából tudjuk, milyen intézkedéseket foganatosítottak a csalás kizárására. Például a médium, vagyis Florence testén a kísérlet alatt gyenge áramot vezettek át, ezt egy műszerrel kapcsolták össze, amely már a megvilágított másik szobában állt. A rendkívül precíz leírásokban nemcsak a kísérleteknél jelenlévő tanúk névsorát olvashatjuk, de azt is, hány lépésre volt ez a galvanométer a függönytől, mivel világították meg a szobát, hol ültek a résztvevők, stb. stb. A műszer kimutatta volna, ha Florence elmozdul a helyéről, ha pedig feláll és elmozdulnak az érintkező pontok, valósággal “riadót vert" volna. De semmi ilyesmire nem került sor. A kísérlet alatt tehát a fiatal lány végig ott ült a széken, persze megkötözve, ahogyan régebben is.

Ezekután Katie King felbukkant a függöny előtt, papírt és ceruzát kért, majd számos szemtanú előtt írni kezdett. Később megszorította Varley kezét (tehát létrejött egy fizikai kapcsolat is, Katie nem lehetett csak “jelenség", bármit is értsünk a szó alatt; a maga fizikai valóságában volt jelen a laboratóriumban!), és eltűnt. A műszer közben nagyobb elváltozást nem mutatott, ám mégis volt egy nyugtalanító jel. A jelenség a második próbánál három percig tartott, ezalatt a galvanométer a 191-es pontról a 155-ösre esett le, de ez csak egy pillanatig tartott. Először azzal magyarázták, hogy a kábult Florence ekkor megmozdult. Ám később folyamatosan ugyanazon értékeket mutatta, amikor Katie a függöny előtt produkálta magát. Mi lehetett a kezdeti esés...? Varley természetesnek tartja a történteket: a médium testének ellenállása megszűnt, mivel ez ugyanakkor elvesztette materiális anyagának egy részét az éppen materializálódó Katie számára... A szeánsz alatt – mondták – Florence Cook teste “megritkult" és ezért elektromos ellenállása azonnal megnőtt.

Akadtak, akik állították, hogy a médium ezalatt nem volt eszméletlen transz-állapotban, hanem nagyon is tudatosan csúsztatta el a csuklójához erősített elektromos pontokat.

így már majdnem biztosnak látszott, hogy a két lezárt és előtte gondosan átkutatott helyiségben a szeánsz percei alatt eggyel többen voltak, mint előtte és utána. Talán nem árt ismét megjegyezni: Florence a kísérletek alatt mindig sötét ruhát viselt. Katie viszont fehér öltözetben jelent meg, ennek sem anyaga, sem szabása nem emlékeztetett Florence ruháira.

A következő alkalommal Crookes még szigorított a feltételeken. Florence-ra egy drótot is kötött, és oly közel helyezte el a lányt a függönyhöz – persze annak másik oldalán – hogy ha csak megmozdult volna, már felbukkan a függöny réseiben. Ezzel szemben akkor Katie megjelent a függöny előtt, sőt attól hat-hét lépésre is eltávolodott és mindenki láthatta, hogy nincs a kezén sem kötés, sem drót. A galvanométer egész idő alatt mutatta, hogy Florence meg sem mozdult. Ráadásul a talpraesett Crookes megkérte a jelenést, vagyis Katie-t, hogy mártsa bele a kezét az előkészített tálba. Ebben egy olyan oldat volt, amely biztosan megváltoztatta volna a testnek az áramvezető képessé gét – ha az a test azonos a médium, vagyis Florence testével. Katie szívesen teljesítette a kérést, és a galvanométer mutatója mozdulatlan maradt. Tehát a két test nem volt azonos – nem Florence Cook játszotta el Katie szerepét valamilyen ördögi módon villámgyorsan kibújva kötelékeiből...

Ezt a kísérletet többen is leírták a szemtanúk közül, mindnyájan egyformán. Megjelent szakfolyóiratokban is. (5)

Talán meglepően hangzik, de igaz: a két megszállott szkeptikusnak, Varleynek és Crookes-nek ez sem volt elég. Varley javaslatára még egy módszert alkalmaztak: egy higannyal teli edényt is beiktattak az áramkörbe. Amikor legközelebb Katie ismét megjelent, kérték, merítse bele a kezét a higanyba, amit az habozás nélkül meg is tett. A rendszerben az áram feszültsége nem nőtt, az ellenállás sem csökkent. Ám amikor Katie eltűnése után kihívták Florence-ot és ő is belemerítette a kezét a higanyos tálba, a galvanométer mutatója csaknem letört a hirtelen kilendüléstől. Egy másik kísérlet során Katie King ötször nagyobb elektromos ellenállást tanúsított, mint Florence Cook. Ebből nyilvánvaló – vonták le a következtetést a kutatók – hogy az emberi test elektromos vezetőképessége ötször nagyobb, mint a materializált testé.

A “fantom" különb dolgokat is művelt. Egyszer Crookes-nek az az ötlete támadt, hogy anilinfestéket kever a higany tetejére. Ezeket a festőanyagokat nem lehet egykönnyen lemosni – például a kísérlet után maga Crookes hetekig hordozta ujjain a festéket, míg végre az lekopott a bőréről. Katie King a kérésnek engedelmeskedve ujjait belemártotta a tálba – de később az ellenőrzés során Florence ujjai tiszták voltak. Érdekes, viszont a könyöke táján találtak egy pénzdarab nagyságú anilinfestékes foltot! Ezt csak Katie vihette át valamilyen módon a médium testére, pedig akkor úgy látták, hogy Florence-nak a közelébe sem ment... Ez arra mutatott volna, hogy a médium és a materializálódó “fantomja" között van valamilyen “vezeték" (nincs rá jobb szó), amely egy bizonyos átváltozási fázisban összekapcsolja a két testet.

Már lassan bebizonyított ténynek látszott, hogy Florence és Katie két különböző személy, akik egymástól függetlenül cselekszenek. De a kutató további bizonyítékokat keresett és talált is. Méghozzá – vélte – az abszolút bizonyítékot.

Akkor már egy különleges lámpát is használt, hogy nagyobb legyen a fény a függöny előtt és a résztvevők jobban láthassák Katie Kinget. A (fehér foszforos) lámpa fényében remélték a kutatók megtapasztalni, milyen rejtélyes jelenségek is történnek a két ember (?) között.

Erre a kísérletre 1874 március 12-én került sor. Katie annak rendje és módja szerint meg is jelent és beszélgetett a jelenlévőkkel, majd egy pillanatra eltűnt a függöny mögött (ahol a sötét szobában a médium feküdt megkötözve). Majd ismét felbukkant és így szólt Crookes-hez: “Legyen szíves, jöjjön be és emelje fel a médiumot, lecsúszott a padlóra!" Amikor ezt mondta, egy turbánszerű fejfedővel, fehér ruhában állt Crookes előtt. Majd félreállt, hogy utat engedjen a férfinak. Crookes bement a függönnyel lezárt másik szobába. Florence ott feküdt a díványon, mély transzban, és csakugyan, kissé lecsúszott úgy, hogy a feje igen kényelmetlen tartással a padlót érintette. A kutató feljegyezte: maximum három másodperc telhetett el, hogy ott állt előtte Katie, majd megpillantotta a fekete bársonyruhát viselő Florence-ot. Egyszerűen lehetetlen, hogy Katie és Florence ugyanaz a személy legyenek hát.

A következő kísérletek alatt egyszer Katie maga vezette Crookest hátra a függöny mögé, lámpával a kezében. Egy szemtanú a függöny résén át ezt úgy látta, hogy a lámpát senki sem tartja, az csak lebeg a levegőben. A két alakot Crookes addig még sohasem látta egyidejűleg, de – mondhatjuk – látta őket majdnem egyidejűleg. Volt olyan kísérlet is, ahol Katie csaknem két óra hosszat megjelent és eltűnt, ismét megjelent, beszélgetett, többször megfogta Crookes kezét, és a férfinak az volt a benyomása, hogy egy valós, fizikailag létező ember érintette meg őt. Egyszer Crookes megkérte, hadd ölelje meg őt – “természetesen a jóízlés határain belül" –, amit Katie megengedett, és ezekután Crookes kénytelen volt papírra vetni: “a 'fantom' éppolyan materiális lény, mint maga Cook kisasszony." Amikor pedig egy alkalommal Katie végre közölte vele, hogy megnézheti őket egyidőben, Crookes fogta a foszforlámpát, de mielőtt bement.volna a függöny mögé, kérte az egyik szemtanút, aki remek gyorsíró volt, hogy majd jegyezze fel minden kihallatszó szavát. Ez meg is történt.

És eljött a nagy pillanat. Florence Cook transz-állapotban hevert a díványon. Crookes a félhomályban odatalált, felcsavarta a lámpa fényét. És akkor meglátta azt a másikat is. Ott állt Florence mellett, fehér ruhában (Florence ismét feketében volt). Crookes fogta Florence kezét, már nem is engedte el, felemelkedett és emelte a lámpát is, hogy megvilágítsa Katie-t. Meg akart győződni róla, hogy ez ugyanaz a Ka-tie-e, akit odakünn a függöny előtt is láttak oly sokszor? Katie nem szólt, csak a fejét mozgatta és szépen mosolygott Crookes-ra. A férfi háromszor egymásután tapogatta meg Florence kezét és ugyanannyiszor emelte fel a lámpát Katie-re, hogy meggyőződhessen róla: két különböző személlyel van dolga. Aztán Katie intett, hogy távolodjon el. Crookes nem ment ki a helyiségből, csak a falig hátrált. Katie-t már nem látta, de várt, amíg Florence kezd magához térni. Akkor több szemtanú is átjött a függönyön lámpákkal, az a szoba megtelt fénnyel – Katie nem volt sehol.

Crookes még ugyanabban a leírásban említ néhány jellegzetességet is. Például: Katie alakja nem mindig ugyanakkora. Egyszer 6, másszor 4,5 hüvelykkel magasabb Florence-nál, de lehet azért, mert az utóbbi esetben mezítláb jelent meg. Egyik alkalommal Katie szabadon hagyta a nyakát, amely sima, selymes külsejű – míg Florence Cook-nak ugyanott egy sebhely látható, érintésre pedig bőre kemény, érdes. Katie fülcimpája nincs átlyukasztva, míg Florence-é igen, és hord is fülbevalókat. Katie bőre inkább fehér, míg Florence bőre barnás. Katie ujjai jóval hosszabbak, mint a médiumé. Különben pedig igen nagy a különbség mozgásuk, viselkedésük között, más szavakat is használnak.