Nemere István

Kémösvény a hóban

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-561-2

MOBI ISBN 978-963-387-562-9

– Mennyi lehet itt a vízmélység?

– Nem, mérték fel, azt hiszem. Illetve egy régi tengerészeti térképen ugyan szerepel ez a vidék is, de nagyon kevés mélységi adattal...

– Szóval mennyi lehet?

– Kétszáz méternél nincs több. A fjord végén pedig talán ha ötven van.

– Akkor jó. Itt beférkőzhetnek, gondolom.

– Ha ők rendelkeznek pontosabb adatokkal. Ez kétséges.

– Nem portyáztak erre mostanában?

– A halászok meséltek ezt-azt... De tudja, mennyire megbízhatatlanok az efféle történetek.

– Mit meséltek?

– Már fél éve, hogy éjszakánként gyanús árnyakat látnak. Hideg volt errefelé ősszel is, nem is beszélve a decemberről, januárról... Most február végén még javában tart a tél, de sok ám itt a hal, főleg a szigetek között, a part mentén... Hát a halászok olykor éjszaka is kinn vannak. Furcsa, alacsony árnyak húznak el, néha dízelmotor dübörgését is hallják... Tudja, a víz messzire viszi a legkisebb hangot is.

– Én is ezért beszélek halkan... Hány ilyen esetről tud?

– Legalább háromról hallottam olyanoktól, akik azért szavahihetőek, úgy vélem.

– Rendben van. Ez nekem elég.

– Maguk, britek elég furcsák... Ennyiből már levonta a következtetést? Nem akarja meghallgatni azokat a halászokat?

– Maradjunk annyiban: bízom a norvégok becsületességében. Akkor is, ha tengerészek, akik köztudottan kissé szeretik kiszínezni a történeteiket... Amit beszélnek, az egybevág azzal, amit más forrásokból hallottam. Másrészt viszont, ha most nyíltan kérdezősködnék, ennek óhatatlanul híre menne. Okom van feltételezni, hogy a németeknek van itt emberük, lehet hogy csak egy, de talán több is. Ön, mint a helyi norvég területvédelmi erők parancsnoka...

– Azért ne túlozzunk! Ez egy szép cím, persze. Ám mindössze vagy harminc férfira számíthatok, ha valami lenne, ezek is elég gyengén vannak felfegyverkezve. Nem reguláris katonák, csak civilek.

– ...Akik már voltak katonák, tudnak fegyverrel bánni, és ez a fő. Szóval önnek is jobb, ha nem terjed el a híre annak: itt járt egy rejtélyes pasas és sokat kérdezősködött... Én már tudom, mit gondoljak mindarról, amit öntől hallottam az imént.

– Nekem is elmondaná ezt... uram?

– Még korai lenne. A lényeg az, hogy készüljön fel, kérem. Jön majd egy emberem, és jelszóval mutatkozik be. A többit tőle tudja meg.

– És mi lesz a jelszó...?

– „Télen nem bűzlik a partravetett hal”.

– Értem, uram.

Kate csak egy pillanatig állt határozatlanul a sarkon, aztán körülnézett. Éppen nem jött arra egyetlen autó sem, hát lelépett a járdáról és átment az úttesten. Kezében a térképpel már egészen jól elboldogult a városban. Oslo kisebb volt, mint régebben hitte, ugyanakkor mégis elég nagy ahhoz, hogy két-három napig csak a belvárost „tanulja”.

Túl volt már a nevezetességek megszemlélésén – hiszen ezúttal turistát játszott egy idegen ország fővárosában és a Főnök a lelkére kötötte: ne keltsen feltűnést. A lényeg, hogy mindenki azt higgye róla: tehetős angol nő, aki meglehetősen önállóan járja a világot. Hogy valójában egészen mással foglalkozik, az ne derülhessen ki – főleg az oslói német kolónia és fizetett ügynökeik számára.