Nemere István

Várd meg az esőt

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-555-1

MOBI ISBN 978-963-387-556-8

TARTALOM

1. Hőség

2. Izzó nap alatt

3. Terepszemle

4. Ima a felhőkhöz

5. Vasárnap Veridadban

6. Forró éjszakán

7. Az utolsó órák

8. Éjszaka és nappal

1. Hőség

Repedezik a föld.

Olyan száraz már, hogy a legfelső rétege finom por lett. Amit felkap a szél és szabadon száguld vele. Mint félelmetes ragadozó kicsiny áldozatát, játékszerét – úgy hordozza ez is a port. Kicsiny felhőkbe gyűri, elragadja, majd máshol leteszi. Ám csak azért, hogy hamarosan, egy másik arra gördülő láthatatlan darabja ismét felkapja és elsodorja messzire. Olykor fel-feldobja a magasba, kevéske kiszóródik belőle, a többit pedig mini-tornádóként visz el, forogva, pörögve.

Ahol egykor pázsit élt, most sárga fűroncsok hevernek. Még felismerhetőek az egykori szálak, még külön-külön vannak ott. De csak a kerítéssel övezett kertekben. Ahol nem védte semmi, rég lerágták az állatok.

Kint a mezőn már ennyi sincs. A zöld legelők helyén kiégett, kopár föld látható. És nem csak a városka körül, hanem jóval messzebb. A folyó, amely mindig bővizű volt, most már gyakorlatilag kiszáradt. Csak itt-ott akad benne – a mélyebb helyeken – poshadt víz. Ebben halak vegetálnak, így az odajáró kölykök sorban ki is fogják valamennyit. Éjszakánként e tócsák környékéről félelmetes hangok hallatszanak – emberhátakat borzoló állati sikolyok, kiáltások, rikoltások terjednek. A hűvösebb időben, a sötétség leple alatt járnak az állatok inni. Azok, amelyek még megmaradtak. Nincsenek már sokan. De még élni szeretnének. Mindenáron.

A szántóföldeken jobbára tönkrement a vetés. Igaz, áll még a kukorica, és áll még a búza is. De már aratni kellene, ez pedig nem nőtt fel. Két hónapja nem esett az eső. A föld tartalékai kimerültek. A határból eltűnt minden, ami zöld. A fák lombjukat vesztik hamarosan, végleg. Rengeteg fa elszáradt már. A gyökereik nem nyúltak elég mélyre, és a talajvíz szintje a második hónapban leesett. Az a sok szivattyú, amelyet az emberek növényeknek neveznek – felszívta az utolsó cseppet is. A föld már odalent is száraz.

És a Nap most is süt. Reggel feljön. Nincs az égen egyetlen felhő sem. Az emberek lassan elfelejtik, hogyan néznek ki a felhők. Kemence ontja tüzét a fejükre, a tetőkre, a földre. Repedezik a talaj, olvad az aszfalt. Recsegnek a tetőszerkezetek és vibrál a levegő. Bőgnek az állatok, szenvednek az emberek. Délben a legrosszabb – Veridad utcái ilyenkor elnéptelenednek. Még éjfélkor is több ember lehet kint, mint ilyenkor. Kihal a város, csönd telepszik rá. Forró, halálos csönd. Alkonyat előtt ismét megindul az élet, de csak félig kábult emberek kóvályognak mindenfelé. Ha eljön az este, a Nap már eltűnt, biztonságos planétányi földréteg választ el tőle – akkor lesz kicsit hűvösebb, akkor élénkül meg valamelyest az élet.

De mindenki tudja jól, hogy hamarosan ismét eljön a hajnal. A nappal. A hőség szétömlik, akár kohóban a folyékony fém, és mindent megperzsel maga körül. Carrapura tartományban most ilyen az élet. Mindent a szárazság határoz meg. A városka kicsiny víztornyában már alig van élet – naponta egyszer, egyetlen órára nyitják meg a csapokat. Éppen délben, amikor úgyis mindenki otthon van. A hazamenekültek ilyenkor teleengednek minden edényt. A tehetősebbek hűtőkben gyűjtik a vizet. Micsoda kéj – este hideg vízben mosakodni!

A hőség uralja most Carrapurát. A távolban a Sierras – a hegyek – elérhetetlennek látszanak. Azt beszélik, ott sem jobb a helyzet. A folyó, a Rio Verde nevével ellentétben most nem zöld. Nincs is színe, merthogy vize is alig. Az iszap, mi a fenékkel együtt napvilágra került, szinte felforr a melegben. Messzire bűzlik.

A föld felrepedt, csupa seb. Nincs bőre a bolygónak. Nem varasodnak sebei, még nem. Port ragad magával a szél, viszi-hordja, ki tudja, merre…? És minek?

A házban jóleső hűvösség várta.

Armina már azt is élvezte, hogy a kinti homokos föld után itt ráléphetett a kőpadlóra. Ami máskor talán melegnek, vagy legalábbis langyosnak tűnt volna, de most a hőséghez képest egyenesen hideg volt. Rögtön le is dobta szandálját és élvezte, hogyan simulnak lába alá a kőlapok. Megkönnyebbült.

Állt egy percig, tűzben égő lábai lecsillapodtak. Lehűltek. A teste viszont továbbra is hevült. Nem lehet ezt megszokni. Az öregek szerint ilyen hőség nem volt ötven éve. Armina persze nem tudhatott erről semmit, merthogy ő még csak huszonegy éves volt. Vagyis, lesz a jövő hónapban.

Igazából most le kéne ülnie a számítógép elé. Az iskola… Néha megbánta hogy jelentkezett, máskor meg ismét elkapta a lelkesedés. Végtére is, Veridad messze van mindentől. A legközelebbi nagyvárosba a busz majdnem egy teljes napig megy. Nincs más mód, mint interneten végezni el azt a főiskolát. Legalábbis tanulhat így, aztán kéthavonta beutazik a városba és vizsgázik. Olyankor ellenőrzik, hogy a számítógépen közölt teszteket valóban az töltötte ki, aki beiratkozott erre a főiskolára…? Kár, hogy olyan száraz az anyag. Gazdasági számítások, könyvelés meg ilyesmi. De hát ha tényleg felépül egyszer Veridad mellett az a nagy gyár, amiről annyit beszélnek, kell majd valaki a könyveléshez, és Armina szeretett előre tervezni.

Most azonban nem tervezett semmit. Érezte, ilyen hőségben nem lenne ereje tanulni. Meg talán semmi egyébre sem. Jólesően álldogált az ajtó és a szemben lévő ablak vonalában – élvezte azt a kicsi, alig érezhető fuvallatot, amit a huzat keltett. Aztán bement a szobába.

– Apókám, mit csinálsz?

Nagyapa a karosszékben üldögélt. Egy múlt heti újság az ölében, az egyik keze szintén. Orrán félig lecsúszva a szemüveg. Vékonycsontú teste szinte elveszett a székben, mostanában egyre inkább olyanná lesz, mint egy gyerek. Kicsi, akár a madár. És gyenge. Hetvenhat évével úgy érezte sokszor, éppen eleget élt. Sohasem hagyta el Veridadot, legfeljebb napokra. Neki ez volt a világ közepe.

Az öreg felriadt. Majdnem kopasz, szinte csak ősz sörtével borított fejét felemelte:

– Te vagy az, Mina?

– Én vagyok, hát ki más lenne? – mosolygott a lány. Nagyapját kicsiny kora óta „apónak” szólította, és ez valahogyan így maradt. Az élet hamar egymásra utalta őket. Talán jóval hamarább, mintsem azt az öreg szerette volna.

Apóka zavartan krákogott és úgy tett, mintha csak egy pillanatra tette volna le az újságot. De Arminát nem csaphatta be:

– Elaludtál. De az nem baj. Nem akarsz ledőlni? Legalább a heverőre. Ott jó hűvös van – a nyitott ajtón át látták is a heverőt. Mivel az ablaktáblákat folyton becsukva tartották – az öreg, ki tudja miért, „spalettáknak” hívta őket – ott örökös volt a homály ezen a nyáron. És a szoba jó hűvös maradt. Néha Armina is odamenekült, kihajtotta az egyik „spalettát” és mellette olvasott.

A nagyapja húzódozott. Igazából maga sem tudta, mit akar. A hőség nyűgössé tette. Főleg azért, mert nem mehetett ki az udvarra. Ilyenkor ebéd után mindig kiült a nagy olajfa alá. Ez már akkor is itt állott, amikor ezt a házat építették. A nagyapa apja már meghagyta ezt a kis fát, hogy egykor majd árnyékot adjon az udvarnak és részben a háznak is. Ez nyolcvan évvel ezelőtt volt. Iszonyú régen, még az ezerkilencszázhúszas években… Armina nehezen tudta elképzelni, milyen ősi idők lehettek azok. Pedig akkortájt született a nagyapa, talán már közelebb a harmincas, mint a húszas évhez.

De most odakünn is tombolt a hőség. Szinte izzott a levegő és az öreg maga is érezte, nem kellene ujjat húzni a sorssal. Az egészsége amúgy is gyenge lábakon állott. És bizony ostobaság lenne siettetni azt a napot, amely egyszer így is, úgy is elérkezik.

Armina kisegítette a székből. Átfogta a derekát, úgy vezette be a sötét szobába, a heverőhöz. Az öreg egyszerre örült is ennek, meg nem is. Mostanában úgy érezte, korlátozzák az akaratát. Sok dologban fedezte fel ennek apró jeleit. Ugyanakkor örült, hogy az unokája ennyire gondoskodik róla. És milyen jószagú ez a lány! Kedves a mosolya, kedves a lelke.

– Egyszer majd jól jár veled valaki – jegyezte meg, szinte összefüggéstelenül. Ám Armina tudta, mire gondol. Amikor az öreg már ült, letérdelt eléje, levette papucsát és megint rámosolygott. A homályban is világított ez a mosoly, fényt sugárzott szerteszét.

– Az még messze van, Apókám.

– Huszonegy éves vagy. Ugye, huszonegy vagy? – kérdezte aztán gyorsan, nyugtalanul. Attól félt, valamit megint elfelejtett.

– Igen, az leszek hamarosan. Manapság a lányok nem mennek férjhez olyan gyorsan, mint a te idődben.

– Az én időmben, az én időmben – motyogta az öreg, látszott, egy pillanatra csakugyan a saját múltjára gondolt. De abban nem talált semmi érdekeset és fontosat, hát sebesen visszatért a mai időbe: – Veridadban a lányok mind húsz alatt mentek férjhez. Aki húszon túl is pártában maradt, azt már senki sem vette komolyan. Vénlánynak tartották.

– Ma már másképpen van – nyugtatta meg Armina és nem veszítette el jókedvét – nem kell aggódnod, az unokád nem marad vénlány. Ha most nincs is fiú a láthatáron, hát majd lesz.

– Csak ne vedd ilyen könnyedén. Az évek repülnek… mit repülnek, száguldanak! Mint azok a fránya rakéták a tévében, amiket mutogatnak. Aztán egyszer csak azt veszed észre, hogy lélekben ugyan még tizenhat vagy, de a tested már ötvennel, hatvannal öregebb…

Lehet, magára célzott, Armina ezen nem gondolkozott. Lefektette az öreget, aki szinte azonnal elaludt, amint a feje és a lába egy magasságba kerültek. Még nézte egy pillanatig, aztán elfordult és indult kifelé. A konyhában van még némi dolga, aztán pihenhet ő is.

A tükörben látta magát, amint átment a folyosón. Ez a tükör is mindig itt lógott, akkora volt éppen, mint egy felnőtt ember, majdnem a padlóig ért. Ott lógott már akkor is, amikor Apóka még gyerek volt. Furcsa volt elképzelni az öreget mint gyereket, nem is sikerült igazán – arctalan, bármilyen gyerek képe lebbent meg Armina szeme előtt, aztán szét is foszlott rögtön. A tükörben csak egy pillanatra látta magát, oldalról, ahogyan kacéran odafordított fejjel ellépked a folyosón…. Megint csodálkozott: „Hát ez vagyok én, így nézek ki…?” Fekete haj, ez szerencsére hosszú és dús, általában feltűzve hordja, különösen ilyen melegben. Jó alak, azt mondják, nem nagy mell, nem túl kövér karok. A csípője karcsú, a combja lehetne hosszabb is, persze… De hát az ember lánya nem születik topmodellnek, szokta ilyenkor hozzátenni gondolatban. Pedig ritkán nézi meg magát a tükörben, sminket mikor tett fel utoljára…? Ja igen, a tavaszi bálon, már márciusban. Mert a városka minden rendezvényére el szokott járni. Ott még táncolt is, sok fiú adta kézről kézre, némelyik többet is várt egy táncnál, no, azok nem kaptak semmit.

Kiment a konyhába, elmosogatott. Az ablakon át látta a nagy olajfát. Aligszél mozgatta lombjait, szegénynek ez sem adhat enyhet. És amikor a tekintetét a másik ablak felé fordította, látta az ültetvényt is. Amíg a domboldal el nem hajlott, addig álltak a fák, sorban. Úgy is érezhette, hogy mindet látja, mindet ismeri. Az egyik nagyobb, a másik kisebb – azok sem nőnek egyformára. Mint az emberek.

– Nem, uram, a bátyám már… hogy is mondjam csak…

– Nem foglalkozik ilyesmivel? Vagy elvesztette a képességét? Ez az, azt hiszem, alaposan leégett, ugye? Hát nem csoda, ha most nem mer a média elé állni…

– Ebben őt valami más akadályozza. A bátyám ugyanis meghalt, kedves uram.

A telefonban zavart csönd támadt. Aztán az újságíró megköszörülte a torkát:

– Bocsánat, ezt nem tudtam. Hiszen azért is kerestem őt.

– Ez tavaly történt – magyarázta Daniel vontatottan, bár érződött, hogy nem szívesen beszélne a részletekről. – Még nem mindenki értesült a dologról. Továbbra is kapja a meghívásokat, amiket sajnos el kell utasítanunk.

A fejedelmi többes szám valahogy nagyon is természetesen csúszott ki a száján – de ha valaki rákérdez, „ki az a mi”? – hát csak zavartan nézett, hallgatott volna. Nem tudott válaszolni, ketten voltak a bátyjával, egészen tavalyig. Amikor is az a dolog megesett… Daniel még várt egy pillanatig, hátha kérdez valamit az újságíró. De mert az hallgatott – talán az vette el a szavát, hogy most aztán kereshet másik riportalanyt? – elköszönt és letette a kagylót.

Az égen fekete felhők rohantak, gyorsan. Az északi szél előtört a hegyekből. Olyan erős volt, hogy Daniel a bezárt ablakon át is érezte: erősen nyomja az üvegfelületet a szél. Némi levegőt alighanem bepréselt a réseken is, mert megmozdult a fehér függöny. A szállásadónője nagy gondot fordított a tiszta, hófehér, félig átlátszó függönyökre. Az ösztöndíjából nem telne ilyen jó albérletre – ezt bizony tudta Daniel. Még szerencse, hogy az a kis örökség… A biztosítási pénz. Az összeg a bankban van és havonta szerényen csordul-csöppen. Ezért nem kell annyira hajtania, mint a többi szegény diáknak. Nem kell mindenáron korrepetálnia, tanítványokat felhajtania, vagy megalázó munkákat vállalnia. De azért a nagyobb kiadások előtt ő is elmegy dolgozni. Árult már hamburgert – utálta még a szagát is, soha nem ment le a torkán ez a fűrészporízű rettenet, így annál nagyobb volt ez a teljesítmény! – és dolgozott moziban jegyszedőként. A város ezernyi lehetőséget kínált, csak ismerni kellett a viszonyokat. Daniel itt született és az a huszonhárom év, amit eddig az aszfalton eltöltött, éppen eléggé magabiztossá tette őt. Nem gondolt arra soha, hogy elköltözzön innen. Három éve járt egyetemre, és biztos volt benne, hogy el is végzi.

Még mindig az ablaknál állt. Nem volt hideg, mégis úgy érezte, fázik. Odakünn a szél hajtotta az embereket, valaki egy kifordult esernyővel viaskodott. A felhők elvették a fényt, homály borult az utcákra. Arra a térre is, amelyet Daniel láthatott az ablakából. A kis liget padjain már nem ült senki, az újságosbódét az árus éppen akkor zárta be. Nem volt könnyű dolga, a széles fatáblákat alig tudta felrakni a helyükre, a szél egyszer alaposan megtréfálta a férfit, elvitte őt a bódétól, olyan erősen fújt szembe. Egy taxi tette ki utasát, a férfi kalapját fejére szorítva iszkolt be az egyik kapu alá.

Nem marad itt sokáig, ebben biztos volt. A homályos elvágyódás olykor szinte fizikai fájdalmat is okozott neki. Mérnökként bárhol élhet, már persze, ha megszerzi a diplomáját. Még éppen eleget kellett tanulnia ahhoz, hogy az a vizsga, a legfontosabb, amit pár nap múlva le kell tennie, valamiképpen sikerülhessen. Nem volt túlságosan biztos a dolgában, ezért tanulnia kellett. Úgy még senki sem vizsgázott le, hogy bele se nézett volna a könyvekbe – értette meg. Ráadásul ahhoz, hogy az a vizsga csakugyan jól sikerüljön, néhány dolognak utána kell majd néznie az interneten is. Van tehát tennivaló bőven… El is ment az ablaktól, az íróasztala mellé telepedett. Úgy belemerült az olvasásba, hogy nem is vette észre, mennyire elszabadultak az indulatok odakünn. Erős szél, majd eső verte az ablakot, a tetőt, az utcákat. Valahol a közelben néha villámlott is, és a város szélén mennydörgés morajlott. Daniel meg csak ült és tanult, tanult.

– Leszokhatnál már arról a büdös bagóról, csak a pénzt meg az egészséget viszi, de semmit sem hoz. Még hogy az ember drága pénzen vegyen magának tüdőrákot…! – zsörtölődött az öreg.

Akinek címezte szavait, a küszöbön állt és igyekezett a füstöt kifelé fújni. Armina elég világosan megmondta nekik még tavaly: ha ide akarnak járni, akkor bizony nem mérgezhetik Apókát a füsttel. Apóka ezt elégedetten nyugtázta, ő sem bírta elviselni a füstöt. Különösen mostanában, amikor egy kicsit megroggyant az egészsége.

Apóka becsületes neve különben Rafael volt. De így csak a korabeli férfiak szólították. A fiatalok az évek során észrevétlenül átvették Armina szavajárását. Negyventől lefelé mindenkinek Apóka volt ő Veridadban. A régi barátok persze nagyjából egyidősek voltak vele, hát csak nem szólítják Apókának? – lázadoztak olykor, aztán maradtak a Rafaelnél.

Rafael hát jól letolta Cornelt, ezt a tejfölösszájút, aki még ötven sem volt. Cornel ugyanis nemcsak dohányzott, de valami rettenetesen büdös, barna cigarettát szívott, afféle szivarkát, ahogyan ő nevezte. Ha néha hetente egyszer idegyűltek a férfiak az árnyas házba, csak ketten füstöltek folyton. Cornel és a hetvenéves Roland. Ez utóbbi nem fogadott el semmilyen kritikát. Szerencsére ő inkább pipázott, aminek kellemesen édeskés füstjét még Rafael is elviselte valahogyan. Ha nem ment a szemébe.

Armina bevitte a süteményt az asztalra. Öt férfi ült ott, mert időközben Cornel is elnyomta a „bűzrudat” és visszajött a helyére. Rögtön lecsapott a süteményre. Armina kedvtelve figyelte, hogy a férfiak már a sörről is elfeledkeztek, ami nagy szó náluk.

Szombat este volt. Cornel falatozott, Roland meg egyenesen Rafael szemébe nézett és eltette a hűlő pipát:

– Már nem várhatok tovább. Hétfőn megkezdem a vágást.

A többiek tudták, ez mit jelent. Hogy milyen nagy elhatározás kellett ehhez. Bernardo, a másik öreg – elmúlott hetvenhárom – mereven nézett maga elé és csak később szólt, kihasználva a beálló jelentőségteljes csöndet:

– Nekem még van egy kis tartalék tápom. Merthogy a marháim azt esznek már egy ideje, hiszen nincsen fű.

– A táppal úgysem húznák sokáig – Cornel kivett a tálból még egy süteményt. Armina bejött, leült a sarokba. A világért sem telepedett volna az asztalhoz. A szombat este a férfiaké volt, hadd legyenek magukban. Így észre sem vették, ha ki és bement. No meg annyira azért nem rajongott az „öregekért”, hogy egész este itt üljön és hallgassa, amit beszélnek. Mert gyakorta hoztak fel olyasmiket is, ami a lányt nem tudta érdekelni. No és, valljuk be, a férfiak nemegyszer zöldségeket beszéltek. Megesett persze, hogy beleszólt és vitatkozott valamelyikkel. Ám általában érezte: csak azért hallgatják végig, mert a házigazda unokája. Ebből nem kért.

De kedvelte valamennyit, hisz mióta csak létezett, ezek az emberek itt voltak körülötte. A kisváros pár ezer lakója között őket ismerte, velük találkozott nap mint nap. Itt voltak az iskola tanítói, akik között diák volt, egészen kicsi korától az érettségiig. Itt voltak a boltosok, bejáratos volt mindegyikhez, és azok is jól ismerték őt. Bár a város legszélén laktak, azért akadtak közeli és távoli szomszédok. Rokonok is, hiszen a család mindig is itt élt.

Armina jól érezte magát Veridadban, ugyanakkor tudta: nem marad ez így végig. Ha csak nem kerül elő váratlanul egy helyi legény, aki megtetszik neki…? De hát mindet ismerte jól. Váratlan, ismeretlen férfi már nem bukkanhatott fel, itt nem. A táncmulatságokon, diszkókban találkozott minddel, aki még szabad volt. Különben sem kedvelte ezeket a fél-falusi fiúkat, akik vele egyidősek lévén még semmi komoly dologgal nem foglalkoztak, semmit sem tudtak felmutatni.

A szombat este az öregeké volt. Armina süteményt csinált, mindig másikat, ebben erős volt és tudta, az „öregek” szeretik az ő ízeit. Elsősorban persze Apóka kedvére tett, aki ilyenkor csak ült az asztal végén, nagyokat hallgatott. A szertartásos pillanatra várt, amikor Armina behozza az egész tepsit, még melegen, ahogyan a sütőből kivette. Az illat, amely addig csak diszkréten szivárgott a konyha felől, most valósággal berobban a szobába. Amelynek nyitva van ajtaja-ablaka, mégsem ment ki többé, ott maradt és szétterült. Még vasárnap délután is érezte néha az öreg Rafael. És amikor látta, hogy a vendégek hogyan vetik rá magukat az unokája süteményére, olyan büszke volt, mintha ő maga sütötte volna… Nem is szokott enni belőle, legfeljebb egyetlen egyet, az íz kedvéért – a többit meghagyta a vendégeknek. Különben pedig biztos lehetett benne, hogy Armina ugyanúgy örül a sütik népszerűségének, mint ő.

Ám ma a hangulatot csak ideig-óráig mentette a finom íz, az illat. Meg az, hogy amikor ők öten a sütemény körül ültek, az olyan meghitt pillanat volt. Ősi varázslás, valaha volt szertartás folytatása. Ősemberek várhattak így egy-egy finom falatra, ókori emberek kezdetleges hitükben isteneiket imádva készülhettek így egy rituális lakomára.

– A baj nagyobb, mint hiszitek – mondta Bernardo. Még akkor is mozgott az ajka, amikor már befejezte a mondatot. Nem tudta uralni szája remegését. Mostanában ő is lerobbant kissé, a hőség megviselte.

Roland kisegítette:

– Tudom, mire gondolsz. Ha most jönne is az eső, akár egy jó nagy eső… nem biztos, hogy segítene. A tartalékok elfogytak.

Apóka felfogta, miről beszélnek és bekapcsolódott. Kihasználta, hogy amazok mind a süteményüket rágcsálták. Ki gyorsan, ki meg idegesítő lassúsággal. Mint éppen Bernardo is, akinek nem voltak műfogai. Saját meg már igen kevés.

– Olyan nagy eső kéne, ami órákon át zuhog. Akkor feltölthetnénk a ciszternákat. És elég sok szivárogna le a földbe is. A gabonának már nem kell sok, de az olajfák gyökerei bizony nem a felszín alatt vannak.

– Mindenképpen fel kellene tölteni a ciszternákat – Roland, mint marhatenyésztő, csak ehhez kanyarodott vissza. – Nálam a szivattyúk már nem hoznak fel semmit. A talajvíz a kutak szintje alá esett. A fúrt kutaknak is annyi, én mondom nektek!

Felemelt fejjel, úgy nézett rájuk, mintha ez az „én mondom nektek” valami nagy vitában a legvégső érv lehetett volna. Amit már nem lehet felülmúlni, ami előtt mindenkinek meg kell hunyászkodnia. De mert a fő kérdésben egyetértettek, hát vitáról szó sem volt. Rafael az ötödik társukra nézett.

Cristo világlátott ember volt, évtizedekig élt távol szülővárosától és csak nemrégen jött vissza, amikor beköszöntött a nyugdíj. Valamelyik vasúttársaságnál hivatalnokoskodott, aztán visszatért özvegyen és vett egy kisebb birtokot. Éppen belecsöppent ebbe az átkozott szárazságba – nemegyszer elmondta már panaszosan, hogy ez az első éve, és lám, máris elveszítheti mindenét. Mert még bankkölcsönt is vett fel, és ha nem lesz termés, miből fizeti ki az első évre eső részletet?

– Most mit nézel, mit nézel? – nyavalygott a férfi. Hatvanegy éves volt. Teljesen ősz, göndör haja, nagyon barna bőre az egykori őslakosokra emlékeztette őket. Akik már nem voltak sehol, legfeljebb néhány rajz a múzeumban emlékeztetett rájuk.

– Egy biztos, nem a szépségedért bámullak – tréfált Rafael, amit többen harsány nevetéssel jutalmaztak. A szájuk kiszáradt, hát megragadták a söröspoharakat. – Csak érdekelne, hogy mi lesz az ültetvényeddel?

– Mi lenne, mi lenne – zsörtölődött Cristo és a fejét ingatta. – Kiszáradnak a fák, oda a termés, és végső soron oda az ültetvény is. Tizenkét ezer fa, értitek? Narancs és citrom. Nem volt ezzel baj soha, amint hallom: Gyermekkoromban tele volt a környék narancsfákkal. Híres volt a veridadi narancs, nem kevésbé a citrom. Tavasszal mindig a narancsvirág illatát lehetett érezni szerte a városban, még ott legbelül, a piactéren is.

Az öregek bólogattak. Ők is így emlékeztek. Csak a legfiatalabb köztük, Cornel túrt dús fekete hajába. Tömpe ujjai azonban nem is emlékeztettek fésűre. A férfi idegesen jegyezte meg:

– Húsz éve tudjuk, hogy errefelé szebb az olajbogyó, mint a narancs. Annak jobb a termése, kiadósabb. Persze megmaradtak a régi narancsültetvények is. Sokan telepítettek friss olajfákat. Az igazi olívaolajnak nagy a keletje, mióta fölfedezték a koleszterint.

Armina ezért szerette hallgatni ezeket a beszélgetéseket. Ugyanis soha nem lehetett tudni, a következő pillanatban melyik irányban rohan el a téma? Valamelyik mond valamit, aztán mind rászáll, vitatkoznak, újabb és újabb el- és leágazások következnek. Öröm volt hallgatni ezt a sok embert, amint hol okosakat mondanak, hol meg egetverő ostobaságok mellett szállnak síkra, hogy öt perccel később valamelyikük éretlen tréfáján röhögjenek. No és minden este előkerült legalább egy hosszú anekdota a régi időkből. Armina sokszor belegondolt: ezek itt általában olyasmikre emlékeznek, amelyek már akkor sem voltak újdonságok, amikor még a szülei is gyerekek voltak…

– A koleszterin egy marhaság. Nincs is, csak kitalálták – így Roland.

– Hogy-hogy nincsen? Hát a tudomány? Nem hallottál még róla?

– Mindenkinek más a koleszterinszintje. Csak a hülyéket ijesztgették azzal, hogy ne egyen zsírosat, mert akkor magas lesz…

– Nem csak a zsírról van szó.

– Jobb olívaolajjal főzni, nem vitás. Finomabb is.

– És nem rongálja az egészséget.

– Nem emeli a koleszterint, mi?

– Ugyan már, menj a fenébe azzal a koleszterinnel…

A vita kis kitérőkkel visszakanyarodott az eredetéhez. Hogy miért lett kevesebb a narancsültetvény a város körül. És miért több az olajfa. Aztán persze ismét ott tartottak, hogy ha nem lesz egy kiadós eső, talán még a városnak is vége van. Mindenki elszegényedik, sokan tönkremennek, a város nem tudja beszedni a helyi adókat, az is eladósodik és a végén valami idegenek, uzsorások kezébe kerülhet egész Veridad…

Ez eléggé szörnyű elképzelés volt ahhoz, hogy egyszercsak elvegye a szavukat és hallgassanak egy nagyot. Közben odakünn már teljesen besötétedett. A szombat éjszaka – amely a város másik végén oly sok vidámságra készteti a fiatalokat, itt a gond nehéz felhőit terítette szét.

Fél tíz felé járt az idő, amikor először elhangzott az a szó.

Később sem derült ki, melyikük mondta először. Melyik öreg ejtette ki a száján? Volt ugyan némi vita emiatt a következő szombaton, de az eltörpült az ügy mellett.

– Esőcsinálót kell hívatni.

Cornel a küszöbön állt és kifelé fújta a füstöt a barna szivarkából. Roland most nem szívta a pipáját. Kereste ugyan, de magán érezte Rafael korholó pillantását, hát keze nem tapogatta tovább a szék karfájára akasztott zakó zsebét. Cristo, a narancsültetvényes hatalmasat legyintett. Olyant, amilyent csak ő tudott. Még Armina is érezte a lapáttenyér szelét, pedig jó messze ült az asztaltól.

– Ugyan már! Micsoda marhaság.

Bernardóban szövetségesre talált:

– Én is azt mondom. Esőt csak a természet tud csinálni.

– Ha akar. De lám, most nem akar…

– Megvárjuk, míg magától lesz.

– Akkor aztán megnézhetjük magunkat.

– Hiszen eddig sem csinált esőt a természet…

– Akkor miért csinálna ezután?

– Örökké csak nem lehet szárazság?

Rafaelnek megtetszett az ötlet. Armina sejtette: főleg azért, mert a többiek jobbára ellenezték. Apóka az utóbbi időben – különösen szombat esténként – sokszor azért dobott fel egy-egy témát, hogy lássa, ki áll melléje és ki fordul vele szembe. Ha a többségnek tetszett valami, ő maga biztosan ellenezte, vagy fordítva. Hát igen, Apóka szeretett az árral szemben úszni – jegyezte meg magában a lány, elégedetten. Ez az ő Apókája, ilyen is volt mindig.

– Dumáljatok csak – mormogta, de jól érthetően. Előre élvezte, hogy amazok mindjárt felzúdulnak, ami persze csakugyan bekövetkezett: – Az esőcsinálók értik a dolgukat.

– Szóval te is a hülyeség mellé állsz? – Bernardo úgy mérte végig Apókát, mintha életében először látná. Ahhoz képest, hogy hetven évvel ezelőtt már együtt játszottak a porban, meglehetősen különös volt ez az idegenség. No persze Bernardo bácsi csak tettette a dolgot, nem véletlenül.

Éppen ezért Apóka rá se hederített. Cristo volt soron:

– Még egy akkora baromságot, nahát…! Azt hittem, több eszetek van.

– Miért lenne ez hülyeség? Különösen, ha minden más módszer csődöt mondott.

– Ugyan már, kedves Cristoforo barátom – Rafael „Apóka” gyanúsan nyájas volt, majdhogynem kedvesen megsimogatta Cristo őszen göndörödő fürtjeit. – Te ellenzed a hagyományostól eltérő módszereket? Te, aki annakidején elsőnek vetetted be azt a kénes szert a permetezésben, no, mi is volt a neve…

– Hagyjuk a nevét – Cristo elvörösödött, nem szeretett emlékezni nagy kudarcára.

– …Vagy aki elsőnek vette be azt a reklámot, hogy egy cég a kiöregedett narancsültetvények helyén lakótelepet akar létrehozni nyugdíjasoknak, és majdnem eladtad nekik a földedet, de szerencsére még idejében kiderült, hogy egy szélhámosságról van szó?

– Nem értem, mi köze ennek az esőcsináláshoz? – Cristo feje gyanúsan lilára színeződött.

– Hagyjátok, még megüti a guta – védte Cirnel.

– És ráadásul itt vendégségben. Ha már megüti, üsse otthon – tréfált Roland. De az arca komoly volt, csak a szemével csippentett Armina felé. Mintha azt mondaná: „Bocs, kislány, nem akarunk sorban meghalni itt nálatok… Bár egyesek a legjobb úton vannak arrafelé.”

Cristo csak hápogott:

– Hogy a fene vigye el… Az egy üzleti ajánlat volt… de ez itt más. Nem hiszem el, hogy egy ember esőt tud csinálni. hisz ha tudna, már régen itt lenne és zuhogna az eső, sőt már nem is lenne miről beszélnünk. Odakünn éppen jó hűvös szél kergetné a felhőket.

Ez a költői kép elvette a szavukat. Pár percre. Mindenki ösztönösen az ablak felé fordult. Hallgatóztak. A szél…? A felhők? Netán most érkező cseppek koppannak a tetőn, a földön? A fák leveleiről verik le a port? És iszik, iszik a föld, szinte részegen?

Armina azon kapta magát, hogy ő is hallgatózik. Persze odakünn csönd volt. A nyitott ablakon át csak a sötétséget látták, és hallották a rémisztő csöndet. Szél nem volt már hetek óta. Így felhőket sem hozhatott. Nem változott az időjárás. Az a csönd pedig pusztulást jósolt.

– A kutamnak már csak az alján van egy kis víz – mormolta Cornel. – Még három-négy nap, és akárhogyan is takarékoskodunk, már főzni sem lesz vizünk. Odakint nincs vízvezeték, tudjátok.

Ő is állatokat tartott, a környéken afféle úttörőként elsősorban kecskét, juhot. Egy kis tejüzemet is működtetett. Most gondterhelten nézett maga elé. A többieknek nem esett nehezükre beleképzelni magukat a helyébe. Bernardo volt csak gondtalan – már amennyire az lehetett. A gazdaságot vagy tíz éve átadta a fiainak, a két nagytermetű ember vitte hátán az egész birtokot. De azért az öreg sem volt nyugodt. Hiszen látta, mi történik. Arminának volt egy olyan érzése: Bernardo bácsi csak azért ellenzi az esőcsináló-ötletet, mert nem neki jutott eszébe. És mert Apókához hasonlóan szereti dühíteni a többieket.

– Szóval esőcsináló ember – ízlelgette a szavakat Bernardo. – hát mit tudhat az, amit más nem? Mondjuk, egy meteoro… izé, az a hosszúnevű fickó a tévéből…

– Meteorológus – Cristo megvetően somolygott: hát még ezt sem tudják Veridadban?

– Hogyan tudná azt a meteorológus, amit egy esőcsináló? – szólt közbe Armina. Önmaga számára is váratlanul. – Akit a tévében szoktunk látni, az csak megjósolja az adataiból, hogy milyen idő várható. Nem ő csinálja az időjárást, sem a szelet, sem a napot, sem az esőt, semmit.

– Nehogy azt mondd már, kislány, hogy valóban nem léteznek esőcsinálók – fitymálta a dolgot Bernardo.

Több sem kellett Apókának, és váratlanul segítséget kapott Corneltől is:

– Hát a gyerekkorunkban az a vén banya, no, hogy is hívták…? Lucia Alvarez?

– Meg a Candelis-fivérek? – vetette oda Apóka. Armina csodálkozva hallgatta. Sohasem hallotta ezeket a neveket. Nem emlegették őket eddig.

– Már rég meghaltak – legyintett Cristo és a lapáttenyér szele ismét elsüvített a szoba faláig.

– Meghaltak, meghaltak… Senki sem állította, hogy istenek lennének, halhatatlanok. Ők is csak emberek.

– Akkor meg mit akartok velük?

– Csak annyit, hogy tudtak valamit, amit mások nem. Ha szárazság volt, elhívták például azt a Luciát – Apóka emlékeibe merült. – Emlékszem, kicsi voltam még, ő meg már akkor sem fiatal. Persze azt hittem, száz éves… De legénykoromban halt meg, és a sírkövén olvashattam, hogy csak akkor lett hetvenvalahány. Szóval nem volt tán ötvenöt, amikor nálunk járt.

– És mit művelt? Varázsolt? Vagy táncolt a tűz körül topogva, mint az indián esőcsinálók?

– Sohasem láttam indián esőcsinálót, még varázslót sem – ingatta fejét Apóka-Rafael. A hangja most meglepően komoly volt. Talán ezzel jelezte önkéntelenül is, hogy elmúlott az évődések ideje? – Lucia asszonyt akkor hívták el, amikor már hetek óta nem volt eső. Ilyentájt lehetett, úgy sejtem. A termés már majdnem beérett, és az állatoknak sem maradt elég takarmány.

– Ha most azt mondod, a banya csak szólt két szót és máris zuhogott, hát nem hiszem el.

– Három szót szólt – vágta rá Apóka, de persze rögtön folytatta: – Nem beszélt az egy szót sem, ti hitetlenek! Hanem csak leült az udvar közepére és koncentrált.

– Mit csinált?

– Gondolkozott, te ló! Erősen akarta, hogy legyen eső.

– És lett? – Cristo hangjában akkora volt a feszültség, hogy a többiek beleborzongtak. Rafael-Apóka pedig érezte a helyzetet, hát szándékosan kivárt egy kis ideig. Ettől még nagyobb lett a feszültség. Csak utána mondta:

– Nem…

Felröhögtek, visítva, rázkódtak a székeken. De Apóka még nem fejezte be. Kivárta a viszonylagos csöndet, és akkor szólt:

– …nem azonnal. Hanem másnap. Merthogy Lucia asszony délután imádkozott esőért, ahogyan ő mondta, és az másnap reggel eredt meg. Hogy valami lesz, azt a felnőttek már sejtették előbb is, hiszen éjszaka összegyűltek a felhők. Jó nagy, súlyos, sötét felhők.

Ezen eltöprengtek ismét. Nem volt a szobában senki, aki ne akart volna súlyos, sötét felhőket látni Veridad fölött? Armina valósággal beleborzongott. Cornel vállat vont. Az öreg Rolandra – Apóka után ő volt itt a legidősebb – is rájött a mesélhetnék:

– A Candelis-fivéreknek is sikerült. Pedig messze laktak, nem idevalósiak voltak. Nem ismerték a környéket, és itt sem ismerte őket senki. De elhívták őket, amikor szükség volt rájuk.

– Ez hányban lehetett? – kérdezte Cristo. Mint a legfiatalabbnak, joga volt nem tudni.

– Ötvenkettőben, vagy ötvenháromban…? Nem, ötvennégyben volt, biztosan ötvennégyben. Akkor nősültem – a már halott feleség említése csöppet sem rontotta el a kedvét. Sőt, pajkos szikra csillant amúgy tompa szemében. Mindenki tudta Veridadban, hogy nem volt ez jó házasság. Mégis évtizedekig kibírták egymással, jó nagy veszekedések árán, gyermektelenül. Roland jobbra-balra csalta az asszonyt és amikor az meghalt, szép csöndesen megünnepelte ezt is. Halotti tornak álcázott mulatsággal búcsúzott „élete hárpiájától”, ahogyan ő nevezte a feleségét.

De most másra emlékezett és erre terelte a többiek gondolatait is:

– Szintén nagy szárazság volt. Hogy ekkora-e, mint ez…? Nem, de majdnem ilyen sokáig tartott már. Hullottak az állatok. Akkor még nem voltak ám efféle tápok, mint manapság, ha nem termett nyáron a zöld, akkor le kellett vágni az állatokat. Nem volt elég áram sem, hogy a hűtők működjenek… Más idők voltak. No, szóval a fivérek… Veridadban akkor is akadt pár olyan alak, akik hittek az ilyesmiben – laposat pislantott örök riválisa, Rafael felé. – Elhívták őket. Meg is jöttek hamarosan. Emlékszem, egy olyan régi típusú, szögletes fekete autóval. Vagy nem is az övék volt…? No, mindegy. Két kis fickó, szinte olyanok, mint a gyerekek. Ezeket egy erősebb szél is elfújta volna. Gondoltam is magamban: ezek akarnak esőt csinálni? Hiába vannak ezek ketten, együtt sem tesznek ki egy fél embert, egy megtermett egészséges férfit… ugyebár.

– A belső képességeket nem testsúlyra, kilóra meg centire mérik – emlékeztette komoran Rafael. Apóka alighanem megsértődött az iménti oldalvágás után, de Armina nem aggódott. Tudta, Apókája hamarosan visszavág és akkor ismét elégedett lesz…

– Azt mondták, nem kérnek pénzt. Most nem. Majd, ha megjött az eső.

– Szóval nem azonnalra ígérték? – érdeklődött Cristo. De olyan hangsúllyal, ami azért jelezte: ezt is az ismeretlen fivérek rovására írja.

– Nem, és ez becsületesnek tűnt – Roland Bernardóra pillantott. – Nem emlékeztek erre? Hiszen te is itt voltál akkor.

– Csak halványan rémlik – Bernardo szája még mozgott egy ideig, aztán erősen becsukta, arcizmok lazuló bilincsébe szorította. Vagy azt hitte.

– Zárjuk rövidre – türelmetlenkedett Cornel, a legfiatalabb, aki erre már csak azért sem emlékezhetett, mert ötvennégyben még meg sem született. –Lett eső, vagy nem?

– Az első próbálkozásuk kudarcot vallott – Roland élvezte, hogy olyan szépen fogalmaz, ezért ismételte is: – Kudarcot vallott, nem sikerült. Visszamentek és egy vagy két hét múlva jöttek el ismét. Addigra még kevesebb volt a ciszternákban a víz, vagyis hát voltaképpen nem is volt semmi tartalék. Jó sok állatot levágtunk, jó sok olajfa kiszáradt. Akkor azok ketten kimentek a határba, gyalog. Azt mondták, ne jöjjön velük senki. Persze, néhány kiskölyök utánuk lopakodott, megleste, mit művelnek… Hát nem csináltak semmit. Eleinte nem. Aztán az egyik elszáradt mező közepén leültek és sokáig ott ültek a tűző napon, mozdulatlanul.

– Azok is meditáltak, vagy mi…

– Koncentráltak, mint Lucia asszony?

– Úgy valahogy – Roland nem szívelte, ha közbeszóltak, fintorgott egy sort. Dohánytól sárga ujjai türelmetlenül doboltak az asztal szélén, szeme arcról arcra ugrált. – Igazából senki sem tudja, mit csináltak. De valahogyan mégis csak odahozták a felhőket!

– Ne mond!

– De mondom, a fenébe is… Még aznap este eleredt az eső.

Igaz, akkor csak kevés esett, ám másnap aztán alaposan kipótolta. Olyan jól megeredt, hogy két napig abba sem hagyta. Mondanom sem kell, jól megjutalmazták a Candelis-fivéreket. Többet kaptak az előre kialkudottnál.

– Hát ez azért mégsem járja – ingatta fejét Bernardo. – Hogy valaki azért kapjon pénzt, mert esik az eső?

– Kaphat azért is, ha már egy hónapja zuhog és ő elállítja – nevetett Armina. Ez annyira mulatságosnak tűnt, hiszen Veridadban és Carrapura tartományban még soha senki nem panaszkodott a túl sok esőre.

Cornel bólogatott:

– Tudom, mi fáj neked, Bernardo bácsi.

– Bácsi ám az öregapád.

– Bocsánat, Bernardo. Szóval az fáj, hogy ha az eső a természettől jön, miért kapna pénzt azért egy ember?

– Hát mert ő csinálta – vont vállat Rafael és átható szemét az ablakra függesztette. Mintha annak a kint terpeszkedő átláthatatlan, fenyegető sötétségnek, a természetnek beszélne: – Ha van valaki, bárki, aki képes változtatni a dolgokon, meg is érdemli a pénzt.

Nagy csönd lett. Mintha a vidámság kifutott volna belőlük, akár a vér az arcból egy nagy megrázkódtatás alatt. Hallgattak mindahányan. Most Armina sem tartotta volna helyesnek, ha éppen ő szólal meg. Rájuk hagyta a beszédet. Későre járt különben, hamarosan úgy is szedelőzködik a társaság. Mint mindig, alighanem most is Bernardo áll fel elsőnek. Rolandért eljön az egyik bérese, kocsival. Cristo nem lakik messze, hazaballag, és elcsöndesedik a ház.

A süteménynek már csak nyomorúságos romjai hevertek az asztal közepén, a tepsi idegen, szögletes, fekete test volt a színes terítőn.

– Én azt mondom, próbáljuk meg – mondta ki Rafael.

A többiek hallgattak egy sort, aztán Cristo az asztalra csapott:

– A fenébe is! Kidobnánk egy csomó pénzt, fölöslegesen.

– Főleg, ha semmi sem változik és marad a hőség – Bernardo szája még mozgott egy ideig, reszkettek ajkai. Ám senki sem figyelt rá.

– És mit veszíthetünk? – verte tovább a vasat Apóka. – Hiszen ha nem lesz eső, nem fizetünk neki. Ha meg csakugyan sikerül esőt csinálnia, akkor meg is érdemli, nem?

Bólogattak, de látszott, még haboznak.

– És hogyan keresünk egy ilyen fickót?

– Vagy nőt – jegyzete meg Armina. Már csak az egyenjogúság harcosaként is. Ez ugyan mosolyt csalt az arcokra de azért némelyik rábólintott:

– Vagy nőt, persze.

– És hol találjuk meg? – okvetetlenkedett Roland. – Valahogyan nem láttam mostanában az apróhirdetések között olyan rovatot, hogy „Esőcsinálás”.

– Majd mi hirdetjük, hogy „esőcsinálót keresünk” – gúnyolódott Cristo. Cornel előrehajolt:

– Nos, ezen nem fog múlni. Sok haverom van a városban. Messze innen, az igaz. De itt a környéken nincs esőcsináló, tudnánk róla. Arrafelé, vagy az ország más vidékein viszont biztosan akad, talán nem is egy. Telefonálok nekik és ők majd körülnéznek.

Senki sem tiltakozott. Cornel hát leszögezte:

– Kerestetek egy ilyen alakot és ha találnak, még mindig ráérünk megbeszélni, hogy elhívjuk-e? Az idő múlik, ne felejtsétek el. Holnapután hétfőn megtudom, van-e valaki, aki… Szóval aki ért az efféle varázsláshoz. Felhívjuk és beszélünk vele. Szerdán vagy csütörtökön már itt is lehet.

Ez a sebesség megrémisztette Bernardót. Szólt volna, az ajkai már mozogtak, aztán úgy döntött, mégis inkább hallgat. Nagy nyúlra emlékeztetett mozgó szájával. Armina ült a legközelebb az ajtóhoz, elsőnek ő hallotta meg a közeledő autót.

– Roland bácsi, érted jöttek – ki is lépett a ház elé, hogy intsen a béresnek. Az dudált is egyet. Bernardo már széke mellett állt és megemberelte magát, csakugyan szólt:

– Köszönjük a sütit, Mina.

Roland csak megszorította a lány vállát, ezzel köszönte meg a vendéglátást. Intett a többieknek és öregesen ment ki az udvarra. Cristo nagyot nyújtózott:

– No, én is megyek.

Pánikszerűen távoztak, de látszott rajtuk: mindegyik hazaviszi az itt hallottak egy-egy darabját. Töpreng majd rajta. Cornel még kezet fogott Apókával, és sietett ki Roland után, hátha elviszik egy darabon. Mire mindenki elment, kiürült a ház, árván maradt a szoba, bár még magában őrizte az iménti hangulatot, a bentlévők melegét, szinte a hangját is. Armina ott maradt a teraszon. Nézte a csillagos eget, hallgatta az éjszaka neszeit. Mert ott még a csönd is apró zajdarabkákból tevődött össze. Itt állat osont, amott madár rebbent, talán egy bagoly indult egérvadászatra? Macska surrant a fűben. Messzebb még zúgott egy kocsi, aztán csönd lett. És a magasban, a sok álló csillag között – egy mozgó. Repülőgép haladt valahonnan valahová, iszonyú magasan. A hangját sem hallották, oly messze lehetett.

Apóka is kijött, valamit morgott az átkozott pipásokról, akik telefüstölik a szobát. Igazából persze nem ez volt a baja és Armina ezt jól tudta.

– Ha azt hitted, hogy ezek mind kapva kapnak az ötleteden… hát nem jött be.

– Nem jött be – visszhangozta az öreg, hajlott háttal állt a terasz szélén és ő is az éjszakát nézte. – De még bejöhet!

Mina megfogta a karját. Valahol a szíve mélyén ő is örült, bár nem tudta pontosan, minek. Lassan fordította az öreget a ház felé:

– Gyere aludni, Apóka. Most már legfőbb ideje, hogy lefeküdjél.

– Legfőbb ideje – ismételte az öreg és engedelmesen ballagott az unokája mellett.