Nemere István

Terrorista Akciók

Második kötet

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-546-9

MOBI ISBN 978-963-387-547-6

TARTALOM

Előszó

Merénylet Dzsakartában

Akció Afrika közepén

Közjáték: A felderítés és az elszántság diadala

Mehmet Ali Agca

Abu Nidal fegyverei

Közjáték: Hogyan működik egy arab terrorszervezet?

Abu Nidal fegyverei(folytatás)

A SAS nem ejt foglyokat?

Közjáték: A SAS-alakulat

Az egyes számú közellenség: Oszama bin Laden

Az író és a sosemvolt államcsíny

Előszó

Már sokan feltették maguknak – és másoknak – a kérdést: voltaképpen mi is a terrorizmus, lehet-e definiálni ezt modern módon is, mert hiszen a terrorizmus (mint írtuk kis sorozatunk első részében) éppen úgy elkísérte az emberi történelmet, mint oly sok más negatív jelenség. Amíg az értők azon vitatkoznak, vajon a „legősibb mesterség” valóban az örömlányokhoz kapcsolódik-e, avagy inkább a sírásók vagy a kémek (!) érdemlik ki ezt a megtisztelő címet – valójában felmerül, hogy a terrorista is igen ősi „mesterség”. A felforgató, a mások hatalma, csoportja, érdekei ellen rosszat tervező és cselekvő, mindig létszámban kisebb, erőben gyengébb, ám a meglepetést is felhasználó tettes vagy tettesek éppen úgy ott voltak már az őskorban, mint a későbbi időkben.

Bruce Hoffman, a huszonegyedik század kezdetén a terrorizmus talán legnagyobb, de mindenképpen igen hozzáértő teoretikusa Inside Terrorism, vagyis „A terrorizmus belülről” című alapos és méltán híres szakmunkájában több mint harminc oldalon küszködik ezzel a problémával. Bizony nincs könnyű dolga. Már csak azért sem, mert amit egyesek terrorizmusnak hisznek, azt a másik oldalon állók a legnemesebb hazafias vagy vallásos, mindenképpen egyesek érdekeit védő cselekedetnek tartanak.

Az emberek többségének nagyon halvány fogalma van arról, mi is a terrorizmus. Nem ismerik a szó pontos, konkrét és igazán teljes definícióját. A pontatlansághoz részben a média is hozzájárult, hisz az a legbonyolultabb információt is igyekszik minél rövidebb antenna-idő alatt, és minél kisebb nyomtatott felületen megjeleníteni. Ez oda vezetett, hogy ma már minden erőszakos tettet terrorizmusnak neveznek. Elég belenézni egy újságba vagy bekapcsolni a tévét, hogy meggyőződhessünk róla, milyen különböző dolgokat: egy épület felrobbantását, államfő meggyilkolását, civil polgárok katonák által történő meggyilkolását, egy élelmiszer-áruház polcain a cikkek megmérgezését vagy gyógyszerekkel történt mérgezéseket is mint terrorista eseteket tálalnak elénk.

Valójában minden, a társadalom ellen elkövetett (vagy annak vélt) erőszakos cselekményt betesznek ugyanabba a dobozba, amelynek oldalán a „terrorizmus” szót olvashatjuk. Függetlenül attól, hogy azt egy kormány ellen lázadó erők, vagy maguk a kormányok tették, netán bűnszövetkezetek vagy egyszerű bűnözők, fellázadt tömegek vagy tiltakozó mozgalmak tagjai, egyedülálló pszichopaták vagy magányos zsarolók – a média számára ezek mind terroristák.

Arról nem is beszélve, hogy már eleve a szó jelentése is változott az idők folyamán. Ma már szinte hihetetlen, de maga a terrorizmus szó valaha… pozitív jelentéssel bírt! A francia forradalom (1789) utáni időkben, különösen 1793-94-ben – az átmeneti, kaotikus időszakokban lezajló, akkor nagyon is szükséges és indokolt rendcsinálást jelentette, arra vonatkozott. A korabeli élenjáró forradalmárok ezt szükséges, sőt nemes és szép dolognak tartották, hiszen ezáltal számoltak le a forradalom ellenségeivel. Ez abban az időszakban csak Franciaországban 40.000 lefejezett embert jelentett…

Később a királyok, cárok gyilkosai, összeesküvők lettek a „terroristák”. Mivel ilyenek az emberiség közös történetének kezdetétől voltak, hát innen ered a fentebb említett nézőpontunk, hogy terrorizmus valamilyen formában mindig is létezett. Ne menjünk most bele a cárok ellen lázadó merénylők, anarchisták és egyebek történeteibe. A lényege az, hogy a fogalom nagy változáson ment keresztül, mire eljött a huszadik század. Arról nem is szólva, hogy a huszonegyedik kezdetén – mint e könyvben is látni fogjuk – már egészen új, de roppant sajnálatos és gyászos dimenziókat nyert a szó és a fogalom.

Merénylet Dzsakartában

Nem csupán egyes kisebb terrorista szervezetek vagy netán magányos harcosok vívnak politikai csatákat. Most lássunk egy olyan „ütközetet”, amely voltaképpen két állam között zajlott, de nem volt igazi háború. A tétje pedig bizony igen nagy volt.

A hidegháború idejében a nyugat – amely akkor messze nem földrajzi fogalom volt, ahogyan ma sem kizárólag az – mindenképpen szerette volna feltartóztatni a kelet, vagyis a kommunisták megállíthatatlannak tűnő nyomulását. A kelet, vagyis Moszkva és Peking mindent megtett azért, hogy az egész „harmadik világot”’ (ma inkább a „fejlődő világ”’ terminust használjuk), vagyis a még úgy, ahogyan kapitalista világrendben élő, de nagyon szegény, gyarmati sorban tengődő vagy az alól éppen felszabadult ázsiai, afrikai és latin-amerikai országokat a nyugat ellen hangolják.

A nemzetközi munkásmozgalom, a szolidaritás és antikapitalizmus jelszavaival „etetett”, ugyanakkor gyakran hatalmas nyomorban élő, analfabéta tömegekkel rendelkező országok mindig is ideális terep lehetnek az efféle ténykedésnek. Nagyon sok ország sok százmillió polgára elhitte akkoriban, hogy a Szovjetunióban, Kínában, Kelet-Európában már megvalósult a földi paradicsom, és ha ők is szeretnék elérni azt a jólétet, akkor fogadják el az orosz vagy kínai ideológiát, az onnan bőven áramló fegyvereket. Elhitték, hogy a kommunisták célja: őket „felszabadítani” és megszabadítani a nyugat zsarnokságától, pénzügyi függőségétől stb.

Nos, ez a harc gyakorlatilag már a második világháború utáni évben megkezdődött (lásd Winston Churchill híres beszédét 1946-ban, amelyben bámulatra méltó éleslátással a kommunizmust deklarálta a demokratikus nyugat új ellenfelének, és milyen igaza lett!) és tartott csaknem fél évszázadon keresztül. Bizonyos értelemben ez a (h)idegháború a mai napig tart, legalábbis néhány ideológiai őskövület-ország (Kuba, Észak-Korea, Kínai Népköztársaság, Vietnam stb.) vonatkozásában.

Ám a mi példánk most Indonézia, ahol a két egymásnak feszülő ország egyben két politikai tömböt is képviselt. Az egyik oldalon ott volt Indonézia a maga nagy keleti támogatottságával, a másikon az Egyesült Államok mint a nyugatért harcoló, azt védelmező fél. Washington mindent megtett, hogy ne veszítse el Indonéziát, hogy az ne csússzon át a keleti tömb csatlós államai közé. Moszkva és Peking (kezdetben még együtt) viszont ennek az ellenkezőjét akarták. Ily módon tehát elmondható: a politikai terrorizmus csatatereinek egyike, Indonézia itta meg a levét a két nagy ideológiai tábor hosszan tartó és makacs harcának, amely olykor tipikus „állami terrorizmus” jeleit öltötte magára.

De lássuk a helyzetet és az eseményeket.

A háború alatti japán megszállók voltaképpen egy holland gyarmatot foglaltak el, majd Tokió nagy veresége után a hollandok – több száz éves ottlétet követően, azt felszámolva – visszavonultak szinte az egész Távol-Keletről. 1950-ben Ahmed Sukarno került az új, önálló Indonézia élére. A nacionalista szárnynak sikerült megelőznie a kommunistákat, akik már két évvel korábban szerették volna ott is átvenni a hatalmat, és Indonéziát is a „szocialista táborhoz” csatolni. Persze ezt a tervüket nem adták fel.

Sukarno sem rajongott a nyugatért, és egyre szorosabbra fűzte a kapcsolatokat a kelettel. Az amerikaiak néhány éven át nyugtalanul figyelték ezt, de az események a jelek szerint nem Washington számára kedvező irányban zajlottak tovább. Amikor az amerikaiak megszervezték a SEATO-t, a NATO ázsiai megfelelőjét, Sukarno közölte: Indonézia nem lép be a szervezetbe. Mi több, főleg kínai sugallatra inkább egy „el nem kötelezett”, úgymond – legalábbis szavakban – „harmadik utas” politikát kívánt folytatni, és ehhez összefogta az úgynevezett el nem kötelezetteket.

Hogy Sukarnót meggyengítsék, támogatták belpolitikai, lázadó ellenfeleit. Ha úgy vesszük, önmagában már ez is terrorista cselekmény volt. Ilyenek naponta történnek szerte a világban, a „jelenség” sokkal gyakoribb a politika világában, mintsem sejtenénk.

Végül ismét évekkel később, a CIA már konkrét terrorcselekményeket, merényleteket tervezett. Természetesen nem amerikaiak vettek bennük részt, hanem olyan indonézek, akik Sukarno ellenfelei voltak a politikai palettán, és akik a választásokon soha nem győzhettek. Sukarno ugyanis nagyon népszerű volt az egyszerű falusi tömegek előtt. Ő volt a hős, aki harcolt a japán megszállók ellen. Sokak számára pedig ő volt az, aki a kommunistákat is feltartóztatta. Az emberek nem igazán tudták, mi zajlik a kulisszák mögött. Akit ők antikommunista harcosnak véltek, az titkokban egyezségeket kötött a hazai és külföldi kommunista mozgalmakkal, és az „el nem kötelezettek” mozgalmát, benne sok tucat fejlődő országot is elragadott a nyugati életformától, és azokat mindinkább Moszkva és Peking karjaiba vitte.

A merényleteket tehát indonézek készítették elő és végezték el. 1957. november 30-án a tettesek kézigránátokat dobáltak Sukarno kíséretére, de az elnök ép bőrrel megúszta a dolgot, viszont sok halott és sebesült maradt a helyszínen. Nos, ettől kezdve az USA szervei mindent megtettek, hogy behatoljanak az indonéz vezetésbe, és az országból elmenekült politikai ellenfeleket is támogatták.

Az országban partizáncsapatok indultak harcba Sukarno ellen. Ezeknek a fegyvert például amerikai felségjelű repülőgépekről dobálták le. Erre az indonézek lelőttek egy ilyen gépet, és a világ elé tárták a problémát. Minden jel arra mutatott, hogy az amerikaiak ezekkel a terrorakciókkal végül is nemcsak Sukarnót tántorítják el és lökik az ellenség karjaiba, de a külföld előtt is alaposan lejáratják magukat.

Amibe persze a szovjetek is besegítettek. Egész sorozat hamis levelet produkált a KGB, és azokat „semleges” (burmai, egyiptomi stb.) lapokban tettek közzé, ezzel „leleplezve az amerikai imperialisták aljas szándékait”. Sukarno több titkosszolgálatot is szervezett, ennek elsősorban az ő életét és rendszerét kellett védelmeznie, másrészt a belső ellenzéket figyelni és megfélemlíteni.

Az amerikaiak minél inkább szerették volna valamilyen – most már bármilyen! – módszerrel eltávolítani őt a hatalomból, annál inkább megmakacsolta magát, és inkább Moszkvához, Pekinghez közelített. Washingtonban akkor már Kennedy volt az elnök, és őt is idegesítette ez az állapot. Hiszen a kommunista párt az egész világon itt lett a legerősebb: egymillió (!) tagja volt ott, ahol – a „szocialista” államokkal ellentétben – ez nem egy állampárt volt és aki oda tartozott, annak ez semmiféle előnyt sem biztosított.

Előbb szerették volna Sukarnót visszatéríteni legalább az igazi semlegességhez – már ez is jobb lett volna, mint az, ahogyan most egyre inkább a kelet, a kommunisták mellé állt. De akkor már késő volt, és az Egyesült Államok ismét kénytelen volt terror-eszközökhöz folyamodni. Sukarno politikai vezetése alatt az ország különben egy elnyomó rezsimmé kezdett fajulni, az elnök diktátorként, egyszemélyes módon vezényelte országát. Nem kevesen akadtak ott, akik szívesen eltávolították volna már az elnököt.

A CIA és más szervek újabb merényleteken törik a fejüket, de az államcsíny mint végső megoldás akkor még nem merült fel. Első lépésként igyekeztek az országban élő kínaiakat fordítani a diktátor ellen. Még Kínai-ellenes pogromokat is szerveznek vidéken, ahol a lakosság kitölti spontán haragját az indonéz kínaiakon. Peking dühös, de nem Sukarnot hibáztatja, hiszen arrafelé mindig mindenért „az amerikai imperialisták” felelnek… (Ráadásul most éppenséggel igazuk van, ez csakugyan washingtoni szervezés).

De a kommunistákat egy idő után már nem elégítette ki ez a semlegesség, Indonéziát mindenképpen át akarták vinni Moszkva és Peking mellé. Szervezkedni kezdtek. Amerika várt és figyelt. 1964-ben már Sukarno is mind több jelét kapta annak, hogy saját, addig barátnak hitt kommunistái most már – egyelőre állítólag békés úton – szeretnék elvenni tőle a hatalmat. Közben egyes katonai vezetők nyíltan az amerikaiakat támogatják, és nő azok tábora a hivatalos emberek között, de elsősorban a hadseregben, akik bizony Washington mellett állnának egy konfliktusban.

Az első újabb merényletre 1965. szeptember 30-án került sor.

Aznap hajnalban Sukarno testőrgárdájának egy tisztje nem közvetlenül az elnök ellen lázad, hanem olyan tábornokokat vesz célba, akik szerinte az amerikaiakat támogatják és az országot „eladnák a CIA-nek”. Ami már csak azért is furcsa, mert ma, közel negyven évvel az események után már tudható, hogy ezeket a merénylőket is támogatták az amerikaiak. A védelmi miniszter ugyan megússza élve a merényletet, de felesége és lánya odaveszik. Hat másik tábornokot az egyenruhás terroristák meggyilkolnak. Később néhány nyom oda vezet, hogy az ügyben kommunisták is szerepeltek – őket csak a „nemes” cél, vagyis Sukarno eltávolítása érdekelte. De végső soron nem a kommunisták műve volt az államcsíny-kísérlet. Minden jel arra mutat, hogy a CIA tervezői, szakértői egy mestermunkát végeztek. Úgy készítették elő az akciót, hogy az hasznot hajtson Washingtonnak akkor is, ha sikerül, és akkor is, ha nem!

Hiszen ha sikerül, a puccsisták megdöntik Sukarno hatalmát, és ha félreállítják az elnök-diktátort, csak könnyebb dolguk lesz Indonéziát a helyes útra terelni. Ha a puccs elbukik, a beléje szervezett kommunisták majd akaratlanul is magukra terelik a gyanút. Ez talán felnyitja Sukarno szemét, és a diktátor is megérti, hogy kik az igazi barátai és kik az igazi ellenségei!

Még olyanok is akadtak, akik szerint Sukarno elnök tudott az egész akcióról. Hiszen az áldozatul esett tábornokok között egy sem volt, aki közel állt hozzá és őt támogatta, annál inkább olyanok, akik az igazi semlegességet támogatták. Sukarno barátait mintha valaki figyelmeztette volna az utolsó pillanatban, és ők nem estek áldozatul… Sok gyanús momentuma van ennek a terrorcselekménynek, annak minden árnyalata máig ismeretlen.

Mindenesetre Sukarno számára eljött a várt pillanat: most leszámolhatott egyik belső ellenfelével, a kommunistákkal. Bár akármilyen keleti, kommunista szimpátiái voltak az elnöknek és bármennyire is utálta a nyugatot, ha a helyén akart maradni, végeznie kellett a kommunistákkal. Országában ez volt a legnagyobb politikai erőn és érezhette, hogy már csak ideig-óráig tűrnék meg az ő uralmát. Ráadásul, ha végez velük, akkor egy időre talán az Egyesült Államok is békén hagyja, és tovább uralhatja ezt a szép és nagy országot…

Ezért aztán a puccs elfojtása után olyan terror-esemény vette kezdetét, amit addig még Ázsiában is kevesen láttak. Sukarno elnök parancsára az illetékes fegyveres és egyéb szervek nekiláttak… kiirtani a kommunistákat az országban!

Bár sokan egymillió (!) áldozatról beszélnek, a valóságban „csak” mintegy 300 ezer emberről lehetett szó. Manapság, a huszonegyedik század elején, amikor a Boszniában vagy Koszovóban megölt 10-15 ezer ember, vagy a 2001. szeptember 11-i New York-i és washingtoni merényleteknek áldozatul esett körülbelül 6 ezer ember miatt is hihetetlen felháborodást érzünk – 300-500 ezer ember halála az akkori világban szinte visszhangtalanul múlott el. Márpedig ennyit hurcoltak el otthonról, végeztek velük kínzókamrákban, sortüzekkel, akasztás útján.

Persze Sukarno számítása nem jött be. A terror ilyen mérvű kiterjesztését már nem nézhették tovább a mérsékeltebb tábornokok sem. Összefogtak, és katonai puccsal távolították el a diktátort – igaz, nem ártottak neki. Sukarnónak a haja szála sem görbült, csupán egy luxusrezidenciába zárták, és ott kedvére élhetett és mulathatott tovább. Öt évvel később halt meg.

Az utóbbi évtizedek során ez volt a legnagyobb méretű terrorcselekmény – ennél hatalmasabb szintén egy kommunista országban pusztított (a vörös khmerek rémuralma Kambodzsában). Igaz, senki sem számolta össze, hogy az utóbbi fél évszázadban hányan vesztek oda az egykori Szovjetunióban vagy a „népi” Kínában – ott az áldozatok száma milliókban mérhető, és hasonló lehetett (lehet?) a helyzet Észak-Koreában is.

A terror, ha állami, vagy annak felügyeletével zajlik, mindig nagy számú áldozatot szed, erről ismerszik meg.