William Shakespeare
Szonettek, verses művek

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-431-8

TARTALOM

VENUS ÉS ADONIS

LUCRETIA

A SZERETŐ PANASZA

A SZERELMES VÁNDOR

GYÁSZDAL

SZONETTEK

VENUS ÉS ADONIS

1.
Végső búcsút alig hogy vett vala
A síró regtől bíbor napgolyó,
Rózsás Adónis már kün nyargala:
Sovár vadász, szerelmet gúnyoló.
Egyszerre Vénus ott áll kór szívével
S szerelmet esdvén ostromolja hévvel:
2.
"Oh háromszor szebb mint én! - kezdi kérni -
Dicső virág, páratlan gyönyörű,
Nymphákra árnyt vetsz, nincs ily báju férfi,
Rózsánál rózsább, hó galambszinű;
Vitában önmagával terme téged
Természet; s oda a világ, ha véged.
3.
"Szállj le lovadról, csodalény! a kápa
Hadd tartsa féken a kevély fejet;
Oh esdve kérlek: jóságod dijába
Száz titkot, édest, közlök én veled;
Nem sziszeg itt kígyó a fű alatt,
Ülj ide, jöszte, csókba fojtalak;
4.
"S nehéz elteltség még sem émelyit,
Sőt a bőség sóvárabbá teszen;
Sápadsz, kigyúlsz ott: tíz csók oly rövid
Mint egy, s oly hosszu mint húsz egy leszen;
A nyári nap mint kurta óra száll
Idő-csalás ilyen játékínál."
5.
Nedves kezét most gyorsan megragadja,
Élet s erőtelj mintaképe az.
"Oh balzsam! - igy szól s reszket indulatja -
Te földi ír, ki istent gyógyítasz!"
Igy gerjedez, s erőt ád szenvedélye
Hogy bátran ifját a ménről letépje.
6.
A deli ménnek fékét tartja karján,
A szép fiút más karja öleli;
Duzzog s pirúl ez kedvetlen, mogorván,
Nincs vágya még, nem tud enyelgeni.
Egyik piros-hév, mint izzó parázs;
Szégyenpiros, de jéghideg a más.
7.
A hímes fékszárt fürgén bütykös ágra
Csavarja most (mily gyors a szerelem!);
Áll már a mén; most a lovast sovárgja
Szintén lekötni nyügbe hirtelen:
A gyepre dönti - bár ő tenné véle! -
Lebírja, ámde nem birhatja kéjre.
8.
Melléje tüstént maga is lehúll,
Könyök- s csipőre dűlnek mind a ketten;
Ez simogatja, az haragra gyúl;
De csókba fojtja gáncsait az isten;
Csók közben kéjes-tördelten rebeg:
"Lezárom ajkid, hogyha pörlenek!"
9.
Szégyentül ég az; arca szűz tüzét
Könyével oltja Vénus, majd meg újra
Sóhajt s aranyló fürtit szórja szét,
Szárazra arcát ekkép törli, fúja;
Az arcátlannak mondja és perel,
A többi szót ez csókkal fojtja el.
10.
Mint böjt után az éh-sovár kesely
Prédája húsát, tollát tépdeli,
Csattogva mindent nagy mohón lenyel
Míg préda elfogy vagy gyomor teli:
Igy csókol arcot, állat, homlokot,
S hol végezé, meg újra kezdi ott.
11.
Az türni kényszerűl (engedni nem),
S fáradva fölliheg arcára vissza;
És Vénus édelg e lehelleten,
Mint égi nedvet, üde léget issza.
Vón bár virágkert arca, azt kívánja,
S ily permeteső harmatozna rája.
12.
Mint a hurokba bonyolúlt madár,
Ölén Adónis úgy van fogva épen;
Szégyen s viódás felbőszíti már,
S ez újabb bájt szül haragos szemében;
Mint telt folyóba hogyha hull a zápor:
Kitörni készti azt a parti gátbol.
13.
Venus könyörg még, s oh mily szende-szépen,
Hisz szép fülekbe szánva a szavak;
Az még mogorva, boszuság szívében,
Szégyenpir arcán vagy sápadt harag;
Pirúlva oly szép, halványan pedig
Új inger és báj még szebbé teszik.
14.
De igy vagy úgy: Venus egyként imádja,
S esküt teszen szép, halhatlan kezére,
Hogy gyönge kebliről el nem bocsátja
Míg nála könye enyhet s célt nem ére,
A rég ömlő köny, melytől arca ázik,
S nem váltja csók meg tenger-tartozásit.
15.
E szóra állát az fölveti mostan,
Miként habokból kibukó buvár,
Ki embert látva elbú újra gyorsan:
Igy nyujtja azt, mit a nő vágyva vár;
De a midőn már ajkát emelé,
Szemet huny az s elfordul más felé.
16.
Mint nyári vándor egy ital vizér’:
Egy csókjaért oly szomjat éreze.
Ott az üdűlés, melyet el nem ér,
Könyűkbe’ fürdik s mégis ég tüze.
"Oh könyörűlj, te kő sziv! - sírni kezd -
Csupán egy csókot! ne tagadd meg ezt!
17.
"Mint én tehozzád, úgy esdett maga
Hozzám a harcok zordon istene,
Kinek hadakban nem tört meg nyaka
És győze mindütt hol megjelene;
És mégis ő, lásd, foglyom lőn s rabom,
S kértét neked kéretlen megadom.
18.
"Oltárom ormán függött gerelye,
Győző sisakja s a tördelt paizs;
Kacagva, lejtve édelgék vele,
Volt közbe tréfa, pajzán, dévaj is;
Nem csügge dobján, vérszín zászlaján:
Harctér ölem lett, sátra nyoszolyám.
19.
"Igy úrkodám hatalmas úr fölött,
Rózsás bilincsen tartva szolgaként,
Vas erején edzett vas megtörött,
S mégis türé mint rab a női kényt.
Ne dicsekedj, hogy te azt leveréd,
A ki leküzdé küzdés istenét.
20.
"Szép ajkad oh hadd érjen az enyémhez!
Ez is piros, de hajh! szebb a tied;
Tied lesz a csók s ép úgy az enyém lesz.
Mit látsz a földön? Tartsd fölebb fejed;
Tekints szemembe: arcod képe rajt’;
Ha szembe szem, miért ne ajkon ajk?
21.
"Csókolni szégyelsz? Húnyj szemet tehát,
S éjjé lesz a nap hol ketten vagyunk,
A szerelem vígan ül lakomát.
Csak rajta! Rejtve játékunk s magunk,
Nem fecseg itt a kék erű iboly’,
Hisz mit sem ért kettőnk játékibol.
22.
"Mutatja pelyhes, csábos ajakad,
Nem vagy megérve; ám jó ízü már.
A perc előnyét használd, megragadd!
Árván, magán ne zülljön el a báj!
Ha nem szakítjuk le tavasz-korában,
Hamar lehervad a virág magában.
23.
"Ráncos ha volnék, rút, ocsmány, öreg,
Nyershangu, béna, aljas, durva vér,
Kiélt, megútált, köszvényes, hideg,
Aszott, kiszáradt, fél vak, ösztövér:
Méltán utálnál nem neked valót;
De mért gyűlölsz hibátlan bájolót?
24.
"Csak egy redőt se látsz arcom felett,
E fénylő kék szem fürge s játszi még;
Bájam megújul mint a kikelet;
Lágy, teli húsom, agyvelőm meg ég;
Csak fogd e nedves puha szép kezet,
Hogy szinte olvad, szétfoly, azt hiszed.
25.
"Mondd, hogy csevegjek, s megigéz beszédem;
Tündér gyanánt lejtek a homokon,
Vagy zila fürtü nymphaként a réten
Táncra kelek s nem látni nyomdokom:
Szerelmi szellem csupa tűzböl áll,
Nem földre süllyed, fel magasba száll.
26.
"Nézd, kankalin-virág a fekhelyem,
Ugy fekhetem rajt’ mint szilárd faágon;
Gyöngéd galambpár száll ott fen velem
Reggeltül estig, hova jutni vágyom.
Ily könnyű, lásd, a szerelem, holott
Te kedves! oly nehéznek gondolod.
27.
"Talán szíved tenarcodért dobog?
Talán szerelmes jobbod bal kezedbe?
Lopd meg magad, s vádold, ki meglopott;
Esdj tenmagadhoz és légy visszavetve.
Igy áldozá fel Narciss önmagát
S árnyat ölelni a habokba szállt.
28.
"Ékszer diszűl van, fénynek van a fáklya,
Izlelni étket, bájt élvezni kell;
Virágba illat, gyümölcs kell a fákra;
Törvényszegés magáért nőni fel;
Mag kél a magból, báj meg bájt nemez:
Nemzettek egykor, most magadd nemezz.
29.
"A föld gyümölcsit mint élvezheted,
Ha föld gyümölcsöt tőled nem talál!
Természet rendje szól: kell nemzened,
Hogy sarjad éljen, ha te meghalál.
Halál dacára túléled magad,
Hisz gyermekedben másod itt marad."
30.
Izzadni kezd most szerelem betegje,
Mert elhagyá árny pázsit-nyoszolyájok,
S Títán a hő dél magasán lebegve,
Égő szemével izzón néze rájok.
Bár itt Adónis ülne - gondolá -
És ő feküdnék Vénus oldalán.
31.
És már Adónis lomhán fanyalog,
Kelletlenül néz, fanyaron, mogorván,
Mint kék eget nehéz ködgomolyok,
Szép szeme fényét bús ború takarván.
"Elég! - kiált - szerelmed úgy se kell;
Arcomba tűz a nap, hadd menjek el!"
32.
"Ah! - szóla Vénus - ifjú, s ily kemény!
Mily puszta mentség, hogy tőlem mehess.
Ím égi lágy sohajt lélekzem én,
Ez hűvösít, ha a nap oly heves;
Hajam árnyával foglak óvni téged,
S könyemmel oltom, hogyha ez is éget.
33.
"A nap nem izzón süt, csak melegen,
S lám én a nap közt s közted feküszöm.
Nem e hőség, oh! nem ez fáj nekem,
Engem szemed tart égető tüzön,
S ha halhatatlan nem vagyok: az ég
S föld napja közt, oh! már rég elveszék!
34.
"Oly zord vagy-é, s kemény, mint kő s acél?
Oh kőbb a kőnél! szirtet víz kiváj;
Nő szült, s szerelmet még nem érezél?
S azt sem: hiánya mily sajogva fáj?
Oh! ha anyád is ily fagyos rideg:
Téged se szült, meddőn halt volna meg.
35.
"Ki vagyok én, hogy gőggel megtagadj?
Hol óhajomban az a nagy veszély?
Egy árva csók megrontja ajakad?
Szólj, szép! de szépen. Vagy ne is beszélj:
Egy csókot adj, hisz vissza lészen adva,
S ha kettő kell tán, egyet rá kamatba’.
36.
"Fujh! szivtelen kép, dermedt kő, komor!
Fujh! cifra bálvány, báb te, holt hülye!
Csupán a szemnek tetszetős szobor!
Bár férfi-forma, ám nem nő szüle;
Nem férfi, oh nem, bár külsőd olyas,
Mert a ki férfi, önként csókol az."
37.
Most tűrtelenség hallgatásra bírja,
S szünetre készti zajgó szenvedély;
Hirdeti búját lángszem s arca pírja,
Bár szívbiró[1], ah! itten nem itél;
Majd sírni kezde, majd szóhoz foga,
Majd meg könnyekbe fúl el szándoka.
38.
Fejét csóválja, majd kézen ragadja;
Olykor reá, majd le a földre bámul;
Láncként fonódik olykor rája karja,
S az futni vágyik e kar békójábul;
S míg így vivódik menekülni onnan,
A liljom újjak tartják egybefontan.
39.
"Lásd, kedvesem! szépen körülkerit
Ez elefántcsont sövenyű garád!
Én a vadaskert, gímem léssz te itt:
Bárhol legelhetsz, hegy-völgy vár reád;
Kezdd ajkimon, s ha a hegy fen hideg lesz,
Bolyongj alább a kies kútfejekhez.
40.
"Van e határban élvezet elég:
Lágy völgyi pázsit, nyájas hegyi sik,
Halmok körül, berkek, vad sűrüség
Vész s zápor ellen vadomat fedik.
Kerted vagyok hát, légy gímem magad,
Nem bánt eb itten, bár ezer ugat."
41.
Mosolyg Adónis erre megvetően,
S kettes gödör kél arcán két felül:
Ámor teremté, hogy e temetőben
Ássák el őt, ha holtan majd ledül.
Szerelem[2] él ott, jól tudá a csalfa;
S hogy nem omolhat ő e sírba halva!
42.
Két kerek örvény tárul fel igézve,
Vénus szerelmét hogy magába nyelje.
Tébult előbb már, most hogy jőjön észre?
Mért új csapás már elvérző kebelbe?
Szegény királynő! ön törvényed ér:
Gúnyos mosolyt nyersz hév szerelmedér’!
43.
Vaj mit tegyen most? mit szóljon tovább?
Szava kifogyván, hajh! nő egyre kínja.
Idő repűl, az ifjú futni vágy,
Ölelő karját tépi, leszakítja.
»Irgalmat! - igy sír - szánó jó szívet!«
De az felugrik s ménjéhez siet.
44.
De ím, a szomszéd cserje sűrüjében
Bokros kapáló ménje egy bokorban
Szép deli kancát szimatol meg épen,
S ez megíramlik s fölnyerítve horkan;
A vas nyakú mén fékét a faágrul
Letépi s menten el utána száguld.
45.
Garral nyerít, ágaskodik, szökell,
Széjjelszakad kivarrott hevederje;
A földbe mély sebet vág körmivel
És ennek öble reng mint menny dörejje;
Vas zabolát harapja két felé,
Széttörve azt mi eddig őt töré.
46.
Fülét hegyezve, ívded szép nyakán
Lengő sörénye mind élére szökken;
A léget issza, s ismét orrlyukán,
Miként kohóból füst, száll kilökötten;
Kevély tüzében szeme égve lángol
Pezsgő erőtől s buja hevü lángtol.
47.
Most csak üget, léptit számolva tán,
Szelíd fönséggel és kevély-szerényen;
Majd felriad, rúg, tombol azután
Miként ha szólna: mind e dús erényem
Azért dicsekszik csak, a deli kanca
Tekintetét hogy szépségemre vonzza.
48.
Mit néki a bosszús, zajos lovas?
Megállj-kiáltás, hízelgő hahó?
Mit a szuró sarkantyu, zablavas?
Mit cifra csótár, gazdag takaró?
Szerelmit látja, ezt csak egyedül,
S mást meg se lát dölyfében e kívül.
49.
Ha túlhaladva művész a valót,
Rajzolna mént s rajt’ szép arányt, kecset,
S győzelmet élőn nyerne a halott,
Versenyre szállván természet s ecset:
Ép ily kiváló, ily tökély ez íme!
Alakja, csontja, lépte, tüze, színe.
50.
Szilárd járásu, csülkén hosszu szőr,
Széles szügy és far, nyílt szem, címpa tág,
Ritkás sörény, bojtos fark, sima bőr,
Magas nyak, kis fej, fül, kerek paták;
Minden tökélyes, egy hiánya csak:
Kevés hátára a kevély lovag.
51.
Most messze száguld, s ott egy helyre bámul;
S pehely ha rezzen, szökken más felé;
Szalad szelekkel verseny-fogadásul,
Nem tudja a szem, fut-e, repül-é;
Farkán, sörényén fú szél zöngve át,
S lobogva lengnek tollas szárny gyanánt.
52.
Nézi a kancát s rá nyerítve vár ott;
Ez értve mintegy szándokát: felel,
S nőstény levén, mert látja mint sovárog,
Hideg begyesség színét ölti fel
Szerelmi vágyát gúnnyal eltaszítja,
Gyöngéd próbáit körme veri vissza.
53.
Kedve-szegetten a bús mén kifárad,
Lecsüngve farka, mely toll-ernyőképen
Párolgó hátán tarta hűvös árnyat
Kapálva kapkod légy után dühében.
Kedvese látván, mint dühöng, bogárzik,
Nyájasb leszen, s a bőszűlt megjuhászik.
54.
Mogorva arccal most közelg lovagja
De a bogáros kanca fut riadtan,
Mert fél, gyanakszik: őt is még befogja
S a mén Adónist szint elhagyja ottan.
Őrűlt-vadul a sűrübe rohannak,
Velök nem érnek a fen szálló varjak.
55.
Leül Adónis, szörnyen dúlva-fúlva,
Átkozza a vad csökönös lovat.
Kór szívü Vénus szóhoz juthat újra,
Kedvezve most az áldott pillanat:
Mert kétszeres kín marja a szívet,
Mondják, segélyre nyelv ha nem siet.
56.
Kohó bedugva izzóbban lobog;
Rakj gátot, s a víz bőven nő vele:
Igy a szerelmi titkolt bú-bajok:
Enyhíti tüzök’ szó szabad szele;
De ha a szív ügyvéde néma lett,
Oda a védenc, a kétségb’ esett.
57.
Őt jőni látván, gyúl az ifjú arca,
Alvó parázst mint fölszít szél megint;
S levonja fövegét a boszus arcra,
Háborgó szivvel földre letekint;
Föl sem vevén a már közel levőt,
Csak oldalaslag tartja szemmel őt.
58.
Oh nézni így mily látomány ez! íme
A vad ifjúhoz mint megy lopva most,
És látni mint küzd vívó arca színe,
Mint űzi egymást: hószin a pirost.
Most arca halvány, közbe’ mint a villám
Cikázik által rajt’ lángszínü csillám.
59.
Im, most jut épen az ülő elé,
S szerény imádóképen oda térdel,
Egy’k szép kezével fővegét vevé,
Arcát simítja gyöngén más kezével;
A puha arcon ott a kéz nyoma,
Mint friss havat ha a láb bényoma.
60.
Oh szemeik közt most mily harc kele!
Esd Vénusé, víja Adónisét;
Ez néz azéba s még sem lát bele;
Az kéri ezt, ez megveti azét.
S e néma játék mentét, folyamát
Köny tolmácsolja végig kar gyanánt[3]
61.
Most kézen fogja szende bájosan,
Liljom virág jut hó-börtönbe itt;
Elefánt csontnak márvány nyűge van,
Fehér barát fehér ellent körit.
Gyönyörű harc: ez támad, az vivódík,
Mint két ezüstszin gerle csókolódzik.
62.
Rákezdi újra lelke hírnöke[4]:
"Oh! bár te nő és Vénus férfi volna,
Te, földkerek legbájosb gyermeke!
Ép vón szívem s a tied vére folyna:
Csak egy tekintet, s meggyógyítanálak,
Bár enmagam kén’ adnom a halálnak."
63.
"Bocsásd kezem’, miért szorongatod?"
"Bocsásd te szívem, s elbocsátalak,
Míg kő szívednél kővé válik ott
S be nem nyomúl lágy sóhajok alatt,
Többé nem ért meg szerelem-panaszt:
Adónis szíve kővé tette azt."
64.
"Szégyeld! - kiált az - menjünk már! eressz!
Oda a szép ma, eltünék lovam,
S hogy igy veszítém, a te bűnöd ez.
Kérlek, eredj már! hadd legyek magam;
Egy munka, egy vágy, egy gond vár reám:
Hogy mentsem a kancától paripám’?"
65.
Vénus felel: "Gyönyörrel követi
Az édes ösztön hév vágyát lovad.
Le kell kívánság tüzét hűteni,
Mert tőle máskép aszív meggyulad.
Van óceánnak, vágynak nincs határa,
Nem csoda hát, hogy méned rád se vára.
66.
"A fához kötve, mint egy gebe állt ott,
Rabul lenyügzé szíjával a fék;
De látva szépét, mint szerelmi álmot,
Megvetve lőn a hitvány kötelék:
A nyomoru szíjt leveté nyakárul
S megszabadulva szűgye, szája tágul.
67.
"Ha bárki szépét látja mez ne’kűl,
Ki hóbb szinű mint hószin lepedője,
S ha szeme dőzsöl s élvben elmerül:
A többi érzék részt nem kap-e tőle?
Ki volna gyáva, kün ha télfagy éri,
Tűzhöz kezével hogy ne merne érni!
68.
"Oh meg ne feddj, hogy ménedet kimentem!
Szívből könyörgök, tőle hogy tanulj
Kínálkozó kéjt megragadni menten;
Ha néma volnék: itt ő példaúl.
Tanuld meg a szerelmet, könnyű ez,
S hűn megtanulva többé el se vesz."
69.
"Én nem tanulom, soh’se is fogom;
Vadkan ha volna, űzné fegyverem.
Nagy kölcsön az, fölvenni nincs okom,
Szerelmet csak gyalázni szeretem.
Élet-halálnak mondják a szerelmet,
Nevetni, sírni látja egy lehellet.
70.
"Fél-kész, esetlen öltönyt vaj ki hord?
Ki tép le bimbót, mely nem is fesel?
Ha a mi most nő, arra láb tiport,
Mit sem teremve zsöngében vesz el.
Csikót ha terhelsz ideje előtt,
Soh’sem nyersz többé büszke ménerőt.
71.
"Bocsásd kezem, fáj; váljunk már; eredj!
Tovább fecsegned céltalan, hiu;
Ingatlan e sziv, vidd ostromszered,
Ily riadóra nem nyilik kapu.
Ál köny, hízelgés, eskü: mind nem árt.
Hijába vínak, hol aszív szilárd."
72.
"Hah! szólni ís tudsz? van nyelved neked?
Ne volna bár, vagy én ne hallanék!
Vesztemre hallék szirén éneket,
Most sujtolóbb nagy terhem súlya még.
Zord égi szózat! visszás tünde zengzet!
Fülnek gyönyör, a szívet sértve sebzed.
73.
"Szemem ha nincsen: fülem jutna élvhez,
Láthatlan benső szépséged szeretve;
Siket ha volnék: mind mi rajtam érez
Külbájidon merülve élvezetbe;
Ha sem szemem nem volna, sem fülem:
Tapintásomban vón’ a szerelem.
74.
"És ha tapintó érzékem se volna,
Nem érzenék, nem látnék s hallanék,
S nem élvezhetnék máskép csak szagolva:
Szerelmem ép oly hő maradna még:
Mert illatozva száll ki a lehellet
Szád lombikából s ekkép szül szerelmet.
75.
"De ajh! az inynek volnál lakoma,
Ki dajka és őr mind a többi négyen[5]
Vágynám: ne múljék ez a tor soha,
Míg kapuzárni a gyanu kimégyen,
Hogy belopózván élvök’ ne zavarja
Féltés, e gyűlölt, zord vendég, mogorva."
76.
Megnyílik újra a rubinszin ajtó,
Mely mézutat nyit a fiú szavának,
Miként piros reg, vészt előre mondó:
Vészt a hajósnak, búbajt a madárnak,
Gondot juhásznak, zivatart mezőre,
Ádáz zimankót nyájra és az őrre.
77.
Jól látja Vénus, s érti bajt jelent ez:
Mint szél elöl mielőtt ár zuhog,
Bogyó szétpattan mielőtt beszennyez,
S vicsorg a farkas mielőtt morog;
Miként halálos csőből a golyó,
Nem hallik bár még szava: gyilkoló.
78.
S e pillantásra rögtön leomol:
Mert egy tekintet öl s életre hív;
Harag sebére balzsam egy mosoly;
Boldog ha még ily vígaszt lel a szív!
Az ifjú dőrén megholtnak gyanítva
Verdesi arcát, míg kipirosítja.
79.
Ijedtiben felejti szándokát,
Hogy élesen korholni akará;
Ravasz szerelmi csel meggátolá;
Ha ildom igy véd, ég áldása rá!
Holtként feküdt a földön, míg az ifjú
Belé lehelve, újra életet fú.
80.
Arcát simítja, orron csípi, aztán
Erét tapintja, újját hajtogatja,
Melengeti ajkát, száz szert megragadván
Írúl a sebre, melyet ő szakajta.
Csókolja, s kész ez soh’se kelni föl,
Míg ajakára a csók így ömöl.
81.
Nappalra vált most a búbánat-éj:
Fölnyítja lassan két kék ablakát,
S mint üde díszben a nap gömbje kél
S hajnalt köszönt vidúló földön át,
S mint napsugártól mennybolt tündököl:
Szemfénye arcát úgy diszíti föl.
82.
S a síma képen a szem nyugovék,
Mikéntha lángját mind csak tőle venné.
Soh’sem vegyült ily négy szemfáklya még:
Azét bosszús árny téve fénytelenné,
Ezé a kristály könyön átvilágla
Mint a tó vizében éji hold világa.
83.
"Földön, vagy égben - szól - oh hol vagyok?
Mi zajg köröttem? tenger, tűzi láng?
A fáradt est ez, vagy hajnal ragyog?
Halál, vagy élet: melyik vágya bánt?
Éltem, s halálos kín volt ez az élet;
Meghaltam, s holtom boldog életté lett.
84.
"Megöltél engem: óh csak ölj meg újra!
Zord szikla szíved, oktatá szemed’,
S ez tőle oly gúnyt, megvetést tanula,
Hogy árva szívem gyilkolója lett.
S hű kalaúzom, e szem, vak marad,
Ha meg nem gyógyul ajkaid alatt.
85.
"Soká csókolják egymást ők ezért,
Pirjok ne kopjék - e bibor ruha -
S elűzni a közelgő dögveszélyt,
Friss virulásuk ne múljék soha!
S csillagvető, haláljós vallja ki:
A vészt elűzték ifjam ajaki.
86.
"Édes pecsét, ajk! mily alkura lépjek,
Hogy többször is még ajakomra zárd?
Magam’ eladni szerződésre lépek,
Hahogy te véssz meg s lerovod az árt;
S ha kötve alkunk - cselt, hibát kizárva -
Nyomd ajk-pecséted’ ajkam viaszára.
87.
"Ezer csókon szívem’ megveheted,
S tetszés szerint fizethetsz bár mikor.
Csak egy ezer csók, hisz mi ez neked??
Végére ér hamar a kurta sor.
S ha nem fizetsz s a szám lesz kétszer annyi:
Oly nagy baj-é az, húsz száz csókot adni!"
88.
"Oh szép királyné! zsönge éveimmel
Mérd, ha szeretsz, hogy oly hideg valék.
Ismerni mért vágysz, kit maga sem ismer?
Nem kell halásznak a halivadék,
A puha szilva önként hull a földre,
Korán letépve savanyu a zöldje.
89.
"Nézd, a világ vigasza fáradottan
Len nyugaton napszámát végzi be;
Az éji hírnök, kuvik sí amottan,
Cserénybe nyáj, madár tér fészkibe;
Szén színü fellegárny borúl az égre,
S elválni int, jó éjt kívánni végre.
90.
"Jó éjszakát hát! Mondd te is utánam.
Jó éjt ha mondasz, ajkam csókot ád."
"Jó éjt!" rebeg, s búcsú vég szakába
Elnyeri válás mézédes diját.
Nyakára fonja karjait a nő,
Egy testté válnak s arc az arcra nő.
91.
Lihegve küzdvén, visszatartja még
Égi nedvét Adónis bibor ajka;
Mily drága ízü, Vénus tudja rég,
És szomjat érez, bár még dőzsöl rajta.
Azt gyötri hőség, ezt örök hiány,
Lerogyva csüggnek egymás ajakán.
92.
Most a heves vágy zsákmányára ront,
Tobzódva élvez s jól még sem lakik,
S már ajka győz, s mit győző dölyfe mond,
Oly díjra készti foglya ajakit,
S kesely-mohón azt oly magasra tűzte,
Hogy ajka kincsét kimeríti tűze.
93.
Izlelve már, mily édes martalék,
Dőzsölni kezd rá és vakon dühöngni;
Gőzölg az arca, izzó vére ég,
A gondtalan kéj szilajodva tör ki;
Feledve minden: ildom szózata,
Szégyen, pirúlás, tisztesség oda.
94.
Hév öleléstől bágyad az s hevűl,
Mint ha szelíddé válik vad madár,
Vagy mint ha űzött gyors őz kimerül,
S durcás kicsinyt álomba ringatál:
Dac nélkül enged, s díjat szed a másik,
A mennyit csak tud, bár még többre vágyik.
95.
Nem puhul-é meg legmerőbb viasz,
Hogy rajt’ nyomot hagy bármi kis erő!
Hol már remény sincs, merj, s célhoz jutasz,
Szerelem kivált korláton túl merő;
Nem gyáva ez: leghőbben ostromol,
Ha az imádott dacosan komor.
96.
Ha megijed imént a boszus arcon:
Nem szína most nektárt ajakirúl.
Harag szerelmest vissza ne riasszon:
Rózsát szakítunk, bár tövise szúr;
Bár száz lakattal őrzik is a bájt,
A szerelem átront mindannyin ált.
97.
Szegény bohó! most kezd könyörgni, kérni;
Megszánja Vénus, s elbocsátja foglyát,
Nem tartja őt, búcsút vesz, s arra kéri
Hogy csak szívének jól viselje gondját,
Mert esküszik Cupidonak nyilára,
Magával vitte azt, keblére zárva.
98.
"Ez éj, oh kedves! bú közt múlik el,
Mert vírasztásra készt beteg szívem.
Látlak-e holnap? oh uram, felelj!
Eljösz-e, monddsza! eljösz-e? - Igen?"
"Nem, nem! - viszonza - tervünk már nekünk:
Barátaimmal vadkant kergetünk."
99.
"Vadkant!" kiált föl, s halvány szín fut át
- Mint patyolat ha rózsafára hull -
Arcán, remegve hallja válaszát
S nyakára fűzi karját járomul.
Igy függve rajta hátra rogy a fűre,
Hátára ő, amaz reája dűlve.
100.
Szerelmi küzdtér most nyílt meg neki,
Hév harcra kelni fen ül bajnoka;
De látja, hajh! mi csalfák képzeti:
Rajt ül, de nincs nyargalni szándoka.
Oh! Tantalusnál szenved iszonyubban:
Nem lelni üdvet az Elysiumban!