Nemere István

FÉKTELEN
SZERELEM

Szerelmes regény

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-387-8

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

1.

Andrea rosszat sejtett.

Harmincegyedike volt. Május harmincegy, és ez nem sok jót jósolt. Bár nem akart rá gondolni, Andrea azért jól tudta, hogy ma jár le a szerződése a kórházzal. Ha meg akarják hosszabbítani, erre mindenképpen ezen a napon kell sort keríteniük. Holnap már késő lesz.

Persze az, hogy az illetékesek hallgattak, keserű gyanút ébresztett benne. A betegek megebédeltek, a nővértársával együtt Andrea összeszedte az edényeket és a mosogatóba tolta a kerekes kocsin. Most jutott egy kis idejük arra, hogy ők is ebédeljenek. Persze csak úgy a nővérszobában. A kórház belosztályán most csönd volt. Aznap az osztályon harmincegy beteg volt mindössze, és egyik sem olyan állapotban, akitől tartaniuk kellett volna. Mind nyugodt, csöndes ember, és a jelek szerint senkinek sincsenek elviselhetetlen fájdalmai. A kórlapok is ezt igazolták.

Andrea tudta, már csak néhány óra van a munkaidő végéig. A főnővér csak egyszer bukkant fel, még délelőtt, ellenőrizte a gyógyszerfelhasználást és már nyoma sem volt. Az ügyeletes orvos a maga álmos, lassú módján tett-vett a szobájában. Igazából semmi sem történt hát és veszély sem fenyegetett. Nem…? Andrea ott legbelül tudta, hogy baj lesz. Éppen ez a csönd jósolta a közeledő veszélyt.

Könnyeivel küszködött azon a délutánon. Még örült is, amikor elhívta egy-egy beteg. Volt mit tennie, addig sem gondolt a munka elvesztésére. Az ideiglenes szerződése tehát ma jár le. Az órára nézve könnyen megállapíthatta: már le is járt. Délután négykor ért véget a szolgálata. Öt perccel négy után ment csak el az öltözőbe. A többi nővér vidáman csicsergett – egyik sem volt próbaidős, mint ő. Amikor civilben – rövidujjú blúzban és farmernadrágban – kilépett az öltözőből, egy nyitott ablakon át megérezte, milyen meleg van odakünn. Május utolsó napja, az errefelé voltaképpen már igazi nyár – jutott eszébe. Nemrégen került a városba, és még nem szokta meg ezt a nyüzsgést. Meg azt, hogy a magas házak között megrekedt a levegő. Nem fújt a szél és minden olyan… olyan városi volt.

Andrea igazából semmit sem hagyott az öltözőszekrényben. Mindenét berakta egy nagy nylontáskába. Hiszen ide már nem jön vissza. Még egy pillantást vetett az osztályra – félig nyitva volt az ajtó, valaki éppen nyomta a nővérhívót, az ismerős diszkrét csengetés a lány fülébe simult – aztán mereven elfordította a felsőtestét. Nem, nem érdekes, a fenébe is! Majd talál magának valami munkát. Elvégre képzett nővér. Az apácáknál tanulta meg mindazt, amire szüksége lehet ebben a szakmában. Az apácáknál, akik az árvákat nevelték, és ma is nevelik.

Kissé könnyes volt a szeme. Most az is fájt: senki nem tartotta őt érdemesnek arra, hogy legalább pár szóval közölje a döntést. Mire várnak…? Öt hónapig dolgozott itt, és soha senkinek nem volt panasza a munkája ellen. Se a betegeknek, se a többi személyzetnek, az orvosokról nem is szólva. Nyelt egy nagyot, és döntött. Holnap délelőtt bejön a humánpolitikai osztályra, vagyis a személyzetishez, hogy kikérje a papírjait, aláírja, amit kell, és ennyi. Biztosan nagyon dühös és elkeseredett lesz, de majd igyekszik leplezni.

Az egyetlen orvos, aki valaha is mutatott iránta bármiféle érdeklődést, az doktor Theron volt. Paulo Theron, harminc éves lehetett, de ennél többet Andrea nem tudott róla. Mindig csöndes, szolgálatkész, erélyes és alighanem jó orvos, a belosztály egyik oszlopa. Ő az, aki észrevette Andreát, szólt hozzá, néhányszor el is beszélgettek. Andreának volt egy olyan halvány érzése, hogy tetszik a férfinak, ilyenkor örült és büszke volt – fél órán keresztül. Aztán ismét elvesztette az önbizalmát. Néha otthon az albérleti lakásban megtorpant a falitükör előtt és nézte magát. Sem a melle, sem a feneke nem elég nagy, telt. Az arca ugyan helyes – állapította meg kissé szégyenkezve, hogy magamagát dicséri – világosbarna haja szépen keretezte az arcát. Sokszor feléledt benne a vágy, hogy vörösre vagy szőkére festeti a haját, de mindig visszariadt tőle. Ez olyan kihívó dolog lett volna…! Andreától azonban mi sem állt távolabb, mint éppen ez. Apácák nevelték, és az árvaházból került hozzájuk. A sok magány, az örökös hátralökdösése elvette az önbizalmát, nemegyszer a kedvét is.

Talán ezért feküdt le azzal a fiúval is, mindjárt a városba érkezése után. Megrészegítette a szabadság, az, hogy végre csakugyan a maga ura lett. Hogy azt tehet, amit akar. Kevés pénze volt, de kibérelte a kis lakást, és munkát is kapott. Ezt akarta megünnepelni… A fiú, aki vele egykorú volt, tehát nem több tizenkilencnél, már elúszott kissé az idő ködében. Andrea nem akart emlékezni az arcára, a nevét se mondta ki magában. Nem volt különösebben nagy élmény, de végre elvesztette a szüzességét és ez valamiféle megnyugvást hozott számára. Csak azt nem értette, a többi lány miért beszélt erről az aktusról olyan lelkesen. Neki nem sok örömet okozott.

Most sokkal fontosabb volt a munka, vagyis inkább a munka elvesztése. A sírás a torkát fojtogatta. Lassan hazaért, alig várta, hogy csak a négy fal közé kerüljön. Amikor ez bekövetkezett, végre nem kellett törődnie senkivel, semmivel. A zárban belülről elfordította a kulcsot és végre bőghetett nyugodtan, felszabadultan.

A kis ágyán feküdt, a hasán és sírt egy sort. Ettől megkönnyebbült. Gyerekes kis bosszúk merültek fel benne. „Majd egyszer megtudják, kit vesztettek el bennem…!” De maga is érezte, mennyire nevetséges ez. A kórház egy hatalmas nagyüzem, nemegyszer maga is látta, ha leküldték a gyógyszertárba vagy a laborba egy-egy kémcső vérrel. Számtalan épület, száz és száz orvos, ezer ápolónő. Kit érdekel, hogy holnaptól kezdve eggyel kevesebben vannak? Felvesznek mást, azt is próbaidősnek, pár hónap múlva ismét szelektálnak közöttük…

Kiment a fürdőszobába, megmosta az arcát. Aztán meredten nézte a tükröt. Sohasem tudta megszokni a saját arcát. Kicsit szeplős, de világos és nyílt arc volt ez. Nem kellett különféleképpen igyekeznie, hogy őszinte arckifejezést „állítson elő”. Az létezett, ott ült az arcán, és kész.

Hát kicsit fellélegzett. Holnaptól majd munkát keres.

Odakünn fura nesz szaladgált, először nem is sejtette, mi az. Aztán rájött: a mobilja zenélne, de a retikülben van, elnyomva. Mire előkereste, már majdnem fel is adta, aki őt kereste. De szerencsére még meghallotta a lány hangját:

– Tessék, Lester.

– Andrea…? – megismerte Theron doktor hangját. – Nem hosszabbították meg a szerződését.

Ha eddig Andreának valahol a lelke mélyén voltak is kétségei, hogy csak egy adminisztrációs hiba történhetett – most már biztos volt a dolgában és ettől ismét keserű íz költözött a szájába.

– Hát nekem is ez volt az érzésem. De miért nem mondta meg ezt bárki is?

– Nem mondták…? – érződött, hogy a doktor is meglepődött, de máris túltette magát a dolgon. Miközben beszélt, Andrea maga előtt látta a férfit. Ahányszor beszéltek, mindig volt valami az orvos hangjában, ami a szexre, a vágyra utalt. Vagy csak ő hitte így…? De nem, bizton érezte ezt. A doktorban élt a vágy. Nemegyszer ok nélkül jött át az osztályra akkor is, ha nem ő volt az ügyeletes. Valami ürüggyel kereste meg az ápolónőt. Csakhogy a közelében lehessen?

– Nyugodjon meg – mondta váratlanul Theron doktor.

– Mitől? – kérdezte vissza a lány éles hangon. – Attól, hogy nincs munkám és nem tudom, egy hónap múlva miből fizetem ki az albérletemet és fogok-e egyáltalán enni…?

– Van munkája – mondta Theron csöndesen. Andrea egy pillanatig azt hitte, rosszul hallotta:

– Tessék…?

– Mondom: van munkája. Egy gazdag és magatehetetlen páciensem… akit magánúton szoktam kezelni… Ápolónőt keres. Elég volt egyet szólnom… És megvan az állása. Tiszta, kényelmes, csak egyetlen beteggel kell foglalkoznia, ő sem igényel sok ápolást. No persze, ott is kell laknia, hogy mindig kéznél legyen. Írja fel a nevet és a címet. Máris mondom. Azt ígértem a nevében, kedves Andrea, hogy holnap délelőtt jelentkezik…

Annyira lehengerlő volt Theron doktor, hogy a lánynak meg sem fordult a fejében az ellenkezés. Különben is, miért ellenkezett volna? Hiszen olyan volt ez, akár egy álom. Mint egy lottónyeremény, vagy valami hasonlóan váratlan szerencse. Alig tudta, mit ír, hát vissza is olvasta a telefonba, kissé kábán, hogy egyezik-e? Nem rontotta el?

– „Glenn Morante, Charlotte Corday utca 112”. Mondja, doktor, hány éves ez a… páciens?

– Nyolcvanhárom – mondta még a doki, lelkére kötötte, hogy okvetlenül jelentkezzen, és letette a kagylót.

Andrea még sokáig ült az ágy szélén kezében a mobillal és nem tudta, mit gondoljon erről az egészről.

Másnap reggel visszament a kórházba, elintézni a papír-ügyeket.

Keveset szólt. Őt is meglepte, mit érez most. Valami nagy elégedettség, sőt dölyf feszítette a lelkét. De volt annyira óvatos, hogy ne dicsekedjen el, milyen szerencse érte. Mert bizony lehetséges, hogy a Theron doktor-féle állásból nem lesz semmi és akkor tényleg csak a hirdetési újságok rovatai maradnak számára, azokat böngészheti majd naphosszat.

A személyzeti, vagyis a humán osztályon senki sem kérdezett tőle semmit, olybá vették, hogy lejárt a szerződése, tiszta ügy. Kiállították a papírjait, visszaadták a munkavállalói kártyáját. Ellenőrizték, rendben megkapta-e a bérét az elmúlt öt hónapban, aztán máris mehetett, amerre látott.

Őszintén szólva fogalma sem volt, merre lehet az a Corday utca – alig ismerte a nagyvárost. Mivel volt nála pénz, nem is kevés, hát egy kis bátorságot gyűjtött és a kórház előtti droszton beült egy taxiba.

Negyedóra múlva el sem akarta hinni, hogy így is lehet élni!

Csodaszép villanegyedben haladt az autó. A házak – látta a kapukról – távol álltak egymástól. Nagy, nagy kertek, parkok villantak ki olykor a műgonddal készített kovácsoltvas rácsos kapuk mögül. Minden ház különbözött a szomszédaitól, általában valóságos kisebb kastélyok, gyönyörű villák voltak. Andrea szíve a torkában dobogott. Lehetséges, hogy Morante úr is ilyenben lakik? Akkor nagyon gazdag lehet!

A 112-es számot kerámia-számjegyekből rakták ki a kapu mellett. Fehér kőfal húzódott párhuzamosan az utcával, hosszan. Már ez a fal is olyan arisztokratikus, előkelő volt, hisz hibátlan, magas, fölötte senki sem bámulhatott be az utcáról. Aszfaltozott kocsifeljárón állt meg a taxis. Az utcán alig volt forgalom, ha nagy néha mégis elment egy autó, akkor az hosszú luxuskocsi volt. A levegőben rózsák illata szállt. Andrea kicsit kábán kifizette a taxist, a környezet meglepte, elvette önbizalmát. Majd a rácsos kapu elé állt. Ott bent lakkozott hordókban néhány pálma és más déli növény állt. Biztosan csak nyáron teszik ki őket, gondolta gépiesen, miközben nyomta a gombot.

Kimért női hang szólt a tenyérnyi kis rács mögött:

– Tessék.

– Andrea Lester vagyok… ápolónő. Doktor Theron ajánlott Morante úr mellé.

Kis csönd után a hang gazdája ugyanolyan megfontoltan és szenvtelenül szólt:

– Nyitom.

És csakugyan, kis diszkrét berregés, vagy inkább elegáns zúgás hallatszott. Andrea benyomta a könnyű rácskaput, majd visszanyomta volna – de erre nem volt szükség. Automata vitte vissza az ajtót a helyére, lassan, előkelően. Hát otthagyta. Retiküljét magához szorítva ment a díszköves kerti ösvényen. Körülötte pázsitok, gyönyörűen nyírva, akár egy golfpályán. Itt-ott még ment az öntöző, ezüstös cseppek millióit szórva magából. A lány szeme előtt nőtt a ház. Közben szinte kívülről látta önmagát: Kis sárgás blúz, farmernadrág, szegényes retikül… Nem illik ő ide. Ez egy nagyon gazdag ház lehet!

A ház egyemeletes volt, fehér és világossárga, csöppet sem ellenszenves. Nem hivalkodó, mégis nagy, szinte sugallta a kényelmet.

Mire odaért a pár lépcsős bejárathoz – ide is aszfaltos út kanyarodott a kaputól, biztosan itt szállnak ki a rangos és dúsgazdag vendégek, akik természetesen roppant hosszú luxuskocsikkal érkeznek, nem gyalog, mint ő… – kinyílott az is és egy nő jelent meg.

Ötvenéves már elmúlott. Szépen öltözött, decens kontya még aláhúzta ezt a megjelenést. Nem kosztümöt viselt, de valami hasonlót. Szoknyája eltakarta a térdét, kissé férfiasra sikeredett bordó kabát, majdhogynem zakó volt rajta nyakkendővel. Az arcon smink még nyomokban sem, szája festetlen, és a szeme körül is pusztaság. Mégis, erőteljes és élénk volt ez az arc. Látszott, aki viseli, az nem akárki, van belső ereje. Közömbös szürke szempár tapadt egy pillanatig Andrea arcára, ruhájára. Érzelemmentesen és kimérten nézett, amilyen a hangja is volt:

– Jó napot, kisasszony.

– Jó napot… asszonyom – Andrea arcán biztosan nagyon látszott, hogy fogalma sincs, kivel áll szemben. A ház asszonya lenne ez a nő? De Theron doktor szerint a ház ura nyolcvanhárom éves, akkor ez talán a lánya? Vagy mégis a felesége? Amaz nem mosolyodott el, semmiképpen nem könnyítette meg a lány dolgát. De legalább annyit mondott, hogy…

– Rose Ranni vagyok, a házvezetőnő. Én felelek a személyzetért.

Ez a „felelek érte”-kifejezés talán sokkal többet is jelentett, mintsem azt Andrea az első pillanatban felfoghatta volna. Talán azt is, például, hogy „én fogadom fel a személyzetet”? vagy azt is: „Aki nekem nem tetszik, az ugyan át nem lépi ezt a küszöböt”.

Andrea mosolyt erőltetett az arcára:

– Bár már csak ott tartanánk, hogy biztosan megkapnám az állást… Theron doktor szinte semmit nem közölt velem. Gondolom, a páciens szeretne látni, mielőtt… És nekem és látnom kell őt.

Ez a felemás érvelés talán meglepte Rose Rannit, de nem mutatta. Félreállt az útból. A jelzés egyértelmű volt és Andrea máris egy hallban állt. Néhány festmény a világos falakon, alul egyszínű kőlapos padló, amely hűvösséget lehelt magából, érezte a lába szárán. Az ajtó becsukódott, Rose a felfelé kanyarodó, szép korláttal szegélyezett lépcsőn indult az emeletre. Testbeszéde egyértelmű volt: „Kövessen, kisasszony!”

A betegszoba ott volt mindjárt a lépcsővel szemben. Andrea szakértő szemmel nézett körül – ez már az ő szakmáját idézte. Kétszárnyú, széles ajtó, ha kell, a kerekes ágyat is kitolhatják rajta. Most félig nyitva volt, nyilván azért, hogy ha a beteg kiszól, valamit akar – meghallják idekünn is. Amikor beléptek, először a szemben lévő, nagy teraszra nyíló széles üvegajtó és fal fogta meg a lány tekintetét. Rengeteg fény volt idebent, a hófehér ágy és ugyanolyan ágynemű szinte égett. De rögtön látta a mozgatható függönyt is – nem, ez a beteg nem szenved a nagy fénytől, sem a melegtől. Itt minden szabályozható. Valakik rendesen berendezték a betegszobát.

Az ágy mellett műszerek egy szintén kerekeken gurítható kis szekrényen. Infúziós tartály felakasztására szolgáló rúd az ágy végén, a beteg feje mögött. No és maga a beteg… csakugyan nyolcvanhárom éves, nem látszik fiatalabbnak. Kissé sárgásbarna, ráncos bőr, olyan az a fej, akár egy elszáradt vadkörte. Még az alakja is hasonlít, felül szélesebb, és kopasz teljesen – alul az álla környékén elkeskenyedik, a nyaka hihetetlenül vékony.

A paplan szélén ott a két keze – vékonyak, akár egy gyereké. Csak a szeme élénk, sötét ugyan, de rögtön a lányra fordult és nézte, nézte. Andrea már-már kényelmetlenül érezte magát, amikor Rose közelebb ment az ágyhoz:

– Theron doktor ajánlotta Andrea kisasszonyt, aki ápolónő – egy pillanatra félig hátrafordult, a lányra nézett. Mint aki megerősítést vár. Andrea eddig a beteget nézte, most elszakította onnan a tekintetét:

– Igen, a Szent Annában dolgoztam tegnapig.

– Aztán kirúgták, ugye? – kérdezte váratlanul az öreg. A hangja nem volt öreges, inkább mély és férfias. Ám most annyira gunyoros, metsző, akár egy éles kés. Andrea egy másodpercig nem is akarta elhinni, hogy azt hallotta, amit. Nyelt egyet:

– Lejárt a szerződésem. A kórháznak nincs elég pénze, így velem együtt tizennyolc másik ápolónő került az utcára.

Rose-t ez a magyarázat megnyugtatta. Tudta különben, hogy bármikor érdeklődhet Theron doktornál. Különben is, az orvos már azzal kezességet vállalt Andrea tudásáért, hogy őt ajánlotta ide.

– Jöjjön közelebb – parancsolta a beteg. Nem mondta ki azt a szót, hogy „kérem”. De Andrea ekkor nem is hallotta meg a szó hiányát. Odament az ágy mellé. Észrevette, hogy az öreg egyik lába kilóg a takaró alól. Már éppen odanyúlt, hogy ösztönösen rátegye a takarót, amikor az öreg valahogyan arra kényszerítette: hagyjon fel minden mással és nézzen a szemébe. Egyszerűen áradt belőle ez az erő. Andrea hát az arcába nézett.

– Maga is a pénzemet akarja, igaz?

Nem is kérdés volt ez igazán, inkább szinte állítás. Andrea azonban, mintha nem is lepődött vagy sértődött volna meg a kérdésen, mosolygott:

– Természetesen, uram. Vagy talán azt gondolta, ingyen fogok itt dolgozni?

Rose elnyomott egy mosolyt. Tetszett neki, hogy a kislány így megfelelt az úrnak. Ám a beteg arcán nem volt megértés. Most is komoly maradt, a hangja pedig metszően gunyoros:

– Tudja maga jól, mire gondolok. Eljön ide, bedolgozza magát a házba, aztán kifoszt engem.

Andrea ekkor már komor lett. Nyoma sem volt a szemében semmilyen vidámságnak. Azt hitte, elszorul a torka és nem tud beszélni. Egy pillanatig talán így is volt, aztán valamelyest erőre kapott. A beteg arcába nézett, látta szinte fogatlan száját. A kiugró, sápadt arccsontokat. De mindenekelőtt a szemét. Amelyben gyanú és talán gyűlölet is lapult. Kiszáradt Andrea szája, amikor elhúzódva megjegyezte:

– Nem foszthatom ki, kedves uram.

– És miért nem?

– Ennek csak egyetlen, de nagyon fontos oka van. Megsértett, tehát elmegyek. Most azonnal – és mint mindent, ezt is komolyan gondolta, amit kimondott. Egy pillantást vetett csak Rose-ra, ezzel búcsúzott tőle. A férfira rá sem nézett többé, máris ment. Kissé elkeseredett a lépcsőn, mert hát lám, Theron doktor hiába szerzett neki ilyen protekciót, ilyen jó állást. Ugyanakkor ezért is dühös volt és meg tudta volna fojtani ezt a… hogy is hívják?… Morante urat.

Leviharzott a lépcsőn. Mintha egy kiáltást hallott volna maga mögött, de hát a cipője csattogott a lépcsőn. És igazán szólva nem is akart hallani semmit. Kár, hogy idejött, és most hogyan megy haza? És az a taxi sem volt olcsó, a fenébe. Most meg majd gyalogolhat, ilyen előkelő negyedben busz sem jár.

Dühös volt és kétségbeesett, amikor a kiültetett pálmák között sietett a kapu felé. Ritkán haragudott valakire az életben, hát ez most az egyik volt. Megint kiáltottak mögötte, biztosan az a Rose lehet. Minek kiabálnak? Még nekik áll feljebb? Nem őket sértették meg – így dohogott, a kapuhoz érve. Csakhogy az zárva volt, hiába rángatta.

A háta mögött lépteket hallott. Mielőtt megfordult, tudta, csak Rose lehet, és nem tévedett.

Az asszony arcán különös mosoly fénylett. Mert mosoly volt az akkor is, ha a nő titkolni igyekezett. Andreának volt egy olyan érzése, hogy Rose nagyon komoly ember, vagy azzá tették őt az évek ebben a házban:? Itt nem sok oka lehetett a nevetésre. A tekintete persze most is komoly volt. A szürke szempár Andreára meredt:

– Kérem, jöjjön vissza.

– Ugye, nem gondolja komolyan? – jajdult fel Andrea. – Ugyan munkanélküli vagyok, de ez nem ok arra, hogy hagyjam magamat vérig sértegetni egy olyan… ember által, mint a gazdája.

– A munkaadóm – javította ki Rose, színtelenül. Andrea hallgatott, egyik keze közben már a rácsos kaput markolta. Most meg is rázta, jelentőségteljesen. Az ajtó mellett kis kódgombokat látott, egytől nulláig. Sohasem fogom megtudni, mi a nyitókód, hisz egy perc múlva az utcán ballagok majd – gondolta – és egy hónap múlva a házszámot is elfelejtem, vissza se találnék többé.

Rose őt nézte és halkan szóült:

– Megbánta már. Gyakran csinál ilyesmit, meggondolatlanul mond valami sértőt, aztán visszaszívja.

– Hát velem nincs szerencséje. Ha csak idáig nem hallatszik el a hangja… Mert én elmegyek.

– Fiatal még, Andrea. Sok mindent nem tud az életről.

– Vannak dolgok, amikre nem is vagyok kíváncsi. Például nem hagyom, hogy megalázzon bárki is. Azt hiszem, ez a legjobb módja annak, hogy aztán majd egész életemben elkerülhessem az efféle helyzeteket. Ha egyszer hagyom, hagyni fogom másodszor és kétszázötvenedszer is.

Rose a lány arcát nézte. Lehet, Andrea szavai nagyon is eltalálták a lelkét…? Őt ebben a házban nyilván sokszor megalázta ez a kegyetlen öreg. Aki csak azért, mert gazdag, eleve azt hiszi, hogy mindent szabad neki…?

– Megbánta és elnézést fog kérni magától.

– Ezt komolyan mondja? – hűlt el a lány. – Morante, a szupergazdag öregúr valaha is megbánást mutatna egy tizenkilenc éves kislány előtt? Aki majdnem a személyzet tagja lett? Magától már bocsánatot kért valaha is?

Rose majdnem kimondta:

– Az… más. Ő és én… régóta ismerjük egymást.

– Ennek nincs jelentősége – jelentette ki Andrea határozottan. – Vagy kortól és ismeretségtől függetlenül tiszteljük egymást, én is őt, ő is engem, vagy nincs értelme elkezdeni sem.

– Tisztelni fogja magát. Az előbb… – fejével a ház felé intett, – nagyon elismerően nyilatkozott, amikor maga elrohant. És meg is lepődött. Nincs hozzászokva, hogy valaki a szemébe mondja az igazságot.

– Maga régtől fogva megtehetné – így Andrea, de rögtön meg is bánta. Hiszen talán igazságtalan volt Rose-hoz, akiről még annyit sem tudott, mint az öreg Morantéről. Rose mosolya igen halvány és színtelen volt, mindenesetre nem örömet fejezett ki, az biztos volt.

– Jöjjön vissza. Ő kéri – mondta és megfordult. Lassan indult a ház felé. Az ösvényen egyelőre magányosan koppantak a léptei. Andrea kipillantott az utcára. Ott éppen elhajtott egy fekete-szürke limuzin. Nagyon hosszú és nagyon előkelő volt.

A lány lelkében meggyűlt a makacsság. „Itt mindenki gazdag, itt mindenki azt csinál, amit akar. Miért kellene nekem folyton az ellenkező oldalon állnom? A szegények oldalán? A pénz, amit itt kapok, biztosan a többszöröse a kórházi fizetésnek. Végre fellélegezhetek, nem lesznek mindennapos gondjaim…”

Rose nem is fordult hátra. De hallotta, hogy a háta mögött a lány szaporázza lépteit. Így értek a bejárathoz. És egy újabb perc múlva a betegszobában voltak mindketten. A nap besütött, fényáradat öntötte el az ágyat is.

Morante úr eddig felemelt fejjel várakozott. Hallotta a lépteket a lépcsőn, az előbb a szoba ajtaja nyitva maradt. Amikor meglátta Rose mögött belépni Andreát is, halkan szólt:

– Bocsásson meg, kisasszony. Tudja, rossz tapasztalatok beszéltek belőlem.

Andrea egy pillanatig nem tudta, mit szóljon. Aztán mosolyt erőltetett az arcára:

– Megigazíthatom a párnáját, Morante úr?

Közelről egészen másképpen nézett rá az öreg. Mintha egy kis öröm fénylett volna a sötét szemében. Vagy csak neki tűnt így…? Nem tudta, de már érdekelte volna a válasz.

Morante hagyta, hogy gondoskodjon róla, aztán visszafeküdt a párnára és félig csukott szemhéja alól figyelmesen követte Andrea mozdulatait.

Délután Rose megnyugtatta, hogy ő majd kifizeti a számlát, menjen taxival a lakására és hozza el a holmiját. Előbb megmutatta a szobáját is. Kedves, bár nem nagy helyiség volt, az ablaka a kertre nyílott. Andrea csak később fedezte fel, hogy a „kert” igazából egy nagyon nagy park szép fákkal és jókora pázsitokkal. Az a hátsó park sokkal nagyobb volt, mint amelyik az utcától választotta el a villa homlokzatát.

Estefelé Andrea ismét bement a betegszobába. Nem ismerte még a rendszert és ezért egyenesen meg is kérdezte a házigazdát:

– Morante úr, pontosan mi a teendőm?

– Naponta háromszor beadja a szereimet. Ezek listáját megtalálja ott az asztalon. Reggel és estefelé injekciót ad be. Ha az orvos rendeli, egy bizonyos fajta antibiotikumot infúzióként adhat be.

– Mi a betegsége?

– Autoimmun kór, ami négy évvel ezelőtt ágyba kényszerített. Ismeri a tüneteit? Az izületek felmondták a szolgálatot. Közben a sok fekvéstől mélyvénás trombózisom is lett, aztán még tüdőgyulladás is jött és néhány más „apróság”… Higgye el, azelőtt egészséges voltam, soha nem betegeskedtem, de most már keményen megfizettem azokért a boldog és egészséges évtizedekért.

Volt valami az elkeseredett hangjában, amitől Andrea meghatódott volna. De közben az öreg arcába nézett és volt egy olyan érzése, hogy az öreg rájátszik. A túlzás ki nem mondott hangszínét vélte felfedezni, ettől egy kicsit elment a kedve. Lehet, hogy az öreg megint ellene fordult, vagy csak be akarja csapni?

De valahogy most nem akart erre gondolni. Délután hallotta Rose-tól, hogy Theron doktor holnap délelőtt eljön, tőle majd megtudja a részleteket. A bérelt lakását még nem mondta fel – ki tudja, hogyan alakul a sorsa? Ma már egyszer összeveszett Morante úrral és könnyen lehet, hogy ez ismétlődni fog. Ha nem holnap, hát holnapután.

Még nem tudta, mit gondoljon az öregről. Rose is talányt jelentett számára. Estefelé felfedezte, hogy nem csak ők ketten – illetve most már hárman – élnek a villában. Az északi oldalon volt egy alagsor, ahol még lakott egy szakácsnő és egy rendkívül csúnya arcú, már nem fiatal nő. Őt szobalánynak nevezték, de Andrea gyanította, hogy minden házimunkát ő végez. Rose hozzá képest előkelő volt és fennkölt. Az asszony nem is titkolta, hogy ő bizony hozzá sem nyúl itt semmihez. Az ő dolga a telefonok fogadása, a ház anyagi ügyeinek intézése, a vendégek fogadása és sejthetően Morante ágyhoz kötöttsége miatt a ház urát is ő képviselte a városban. Eljárt a nevében, ügyeket intézett, postát vitt és hozott. Andrea a következő napokban nemegyszer látta, hogy Morante leveleket is diktált az asszonynak. Rose minden bizonnyal sokat tudott a ház és a Morante-család ügyeiről.

Mert nem csak az öreg Morante létezett. Másnap reggel együtt reggeliztek Rose-zal és ő tett egy kósza említést a kiterjedt Morante-famíliáról – de aztán elharapta a mondatot. Mint akinek akkor jutott eszébe, hogy csak egy fiatal, nagyon fiatal ápolónővel beszélget, akinek nem okvetlenül kell tudnia mindenről. Különösen nem a családi ügyekről…?

Andreát persze ez nem sértette. Minden családban vannak dolgok, amelyek nem tartoznak a kívülállókra. Rose is erre gondolhatott – az asztal másik oldalán ült, kissé elhúzódva. Mindössze egy kávét ivott cseppnyi tejjel, és nem vette le szemét a lányról:

– Magának vannak szülei, Andrea?

– Valahol biztosan, vagy legalábbis voltak. De árvaházban nőttem fel, apácák neveltek.

Rose mondani akart valamit, de csak résnyire nyílott a szája, majd hallgatott. Kávéscsészéje mögé bújt. Andrea körülnézett. A konyha melletti kis étkezőben csönd volt, napsütötte nyugalom. Reggel hét múlott csak.

– Én is kérdezhetek valamit, asszonyom?

– Tessék.

– Ön régóta van a házban?

– Huszonnyolc éve.

A szám súlyos időt jelzett. Te jó ég, gondolta Andrea, én még nem is éltem, amikor ezek ketten már ismerték egymást? Amikor Rose már itt a falak között kezdte és fejezte be napjait? Vajon milyen lehetett akkor, és hány éves…? A kimondatlan kérdés alighanem látható volt a lány nyílt arcán, mert Rose letette a csészét és egyszerűen megjegyezte:

– Akkor huszonkét éves voltam. Most ötvenegy vagyok. Illetve perceken belül ötvenkettő.

Andrea ösztönösen megjegyezte:

– Bocsánat. Nem akartam kiprovokálni… ezeket a számokat.

– Nincs jelentősége – Rose most nem mosolygott. De érződött, hogy nem is haragszik. Andreának egy pillanatig úgy tűnt, most is mondana valamit, de ismét hallgatott inkább.

Aztán majdnem egyszerre fogyott el a két kávé, felálltak.

– Én hamarosan elmegyek a városba a postával és a többi ügyben. Ez így van minden hétköznap reggel. Maga most menjen fel Morante úrhoz és tegye meg, amit kell. Theron doktor csak délután ér ide.

Andrea kicsit szorongva lépett be a betegszobába. Vagy inkább csak besuhant, csöndesen, óvatosan. Mert mi van, ha a beteg még alszik…? Ez itt nem a Szent Anna kórház, ahol már kora reggel beindul az élet. Hatkor már jönnek a takarítók a kocsijaikkal, amelyek irgalmatlanul zajosan csörömpölnek a folyosó egyenetlen kőkockáin, valahol mindig csapkodnak egy ajtót, zúgnak a porszívók és a felmosógépek…

Morante a bejárat felé fordította az arcát.

– Jó reggelt, uram! Jól aludt? – kérdezte Andrea mosolyogva. Morante mintha nem is hallotta volna, morcosan jegyezte meg:

– Négy percet késett!

– Mihez képest? – szaladt ki a lány száján. Egy pillanatig egymást nézték, aztán Andrea tekintete az öreg ágya mellett, a kis asztalkán álló nagyméretű ébresztőórára tévedt. Hét óra tizenkilenc perc volt. Akkor felfogta: – Szóval negyed nyolckor kell érkeznem? Majd megtanulom. Holnap már így lesz, uram.

Morante ajka még reszketett, talán a dühtől? De a lány kedvessége lefegyverezte. Igaz, ezt mindenképpen titkolni akarta, hát nem szólt. Andrea félszemmel azért figyelte a férfi arcát. Miközben kihozta a mellette lévő kis mosdóból a meleg vizes lavórt, látta, hogy az öreg éles szemmel figyeli minden mozdulatát. Amikor letette a lavórt, az öreg gyanakodva leste és megkérdezte:

– Nem túl forró a víz?

– Kérem, ellenőrizze – segített neki megemelni a jobb kezét. Pihekönnyű volt az is, akárha nem is lenne csontja. Csak arra vigyázott, hogy mindössze az ujja hegye érjen a vízbe – sejtette, ha belemeríti az egész kezét, akkor meg abba köt bele. Kacifántos egy beteg, annyi szent. Andrea most kezdte sejteni, hogy azért a villabeli élete sem lesz fenékig tejfel. Még az is megeshet, hogy visszasírja majd a Szent Anna Kórház belosztályán azt a harminckét beteget…?

A víz éppen olyan hőmérsékletű volt, amennyi kellett a mosdáshoz. Erre Andrea csak abból következtethetett, hogy Morante most hallgatott. Visszaemelte az öreg kezét és lassan, óvatosan levette róla a takarót. Bombaszakértőnek hihette magát, aki bármikor egy gyutacshoz érhet és akkor bekövetkezik a detonáció. De nem csak ezt tette, hanem közben figyelte a férfi arcát is. Remélte, egy pillanattal előbb észreveszi, ha valamit rosszul tesz. De megelőzheti-e a harag kirobbanását…? Ebben azért kételkedett.

A férfi pizsamát viselt, tisztát. Naponta cserélték, nyilván. Erről eszébe jutott megkérdezni.

– Hol tartják a tiszta pizsamát?

Morante csak a szemével intett a szoba sarkában álló szekrényre. Andrea kivett egy tiszta pizsamát. Aztán lassan, óvatosan felültette a beteget és levette róla előbb a pizsama felső, aztán az alsó részét. Az öregember ösztönös mozdulatot tett, hogy eltakarja alsótestét – de ez is csak egy pillanatig tartott. Utána megadta magát sorsának. Andrea nem élt vissza helyzettel. Volt benne egy veleszületett szemérem, ami egyben azt is jelentette, hogy érzékelte mások szemérmét. Az apácák is megtanították rá, hogyan viselkedjen ilyenkor. Rámosolygott hát az öregúrra, aztán kezére húzta a mosdókesztyűt és szinte simogató mozdulatokkal dolgozott. A vízbe előzőleg folyékony szappant engedett, nem sokat. És olyan óvatosan dolgozott, hogy alig vizezte be a férfi alatt a lepedőt. Amint végzett, előbb finoman elgörgette a meztelen testet az ágy egyik oldalára. Ahogyan tanulta, lepedőt cserélt alatta anélkül, hogy a beteget kiszállította vagy kiemelte volna az ágyból. Felgöngyölítette az elhasznált, most már kicsit víznedves régi lepedőt, a matrac alá tette a tiszta lepedő oldalát, azt is odagörgette. Aztán visszasegítette a beteget, már a tisztára, majd a másik oldalon lekapta a piszkosat és helyére illesztette, kisimította a tisztát. Utána feladta Morante úrra a friss illatú pizsamát.

Az öreg szemlátomást elégedett volt. De dolgozott benne a kisördög. Feltűnően megnézte az óráját és közölte:

– Ezt két perccel hamarabb is elvégezhette volna.

– Ha ez egy verseny lenne, akár hárommal is – vágta rá cserfesen Andrea, majd rácsodálkozott a betegre. – Hová siet? Talán indul a vonata?

Akkor lépett be Rose. Kis tálcán hozta a beteg reggelijét. Meghallotta az utolsó szavakat és döbbenten torpant meg. Morante Andreára meredt. Látszott rajta, a legszívesebben alaposan lehordaná a lányt. De ezenközben történt még egy és más. Andrea ugyanis nem hagyta abba, amit éppen csinált. Betakarta a férfit, mozdulata lágy volt, asszonyos. Akárha anya takarná be gyermekét. Morante szólt volna valamit, de… Behunyta a szemét. Talán régen, nagyon régen járt most a múltban? Visszament most az időben? Nyolcvan évet, legalább…? A lány mozdulata egy másik nőt juttatott eszébe – egy asszonyt, aki szerette őt, mert az… anyja volt?

Rose mozdulatlan arccal állt és Andreát nézte. Az ápolónő csak kis késéssel fogta fel, miről van szó. Rose talán az ő engedélyére vár, hogy jöhet már a reggeli…? Ebben a szobában ő, Andrea az úr? És persze a beteg. Aki uralja ugyan az egész villát, mégis olyan magatehetetlen szegény.

– Készen is vagyunk – mondta a lány. – Most aztán jöhet a reggeli.

Rose közelebb jött. Mire az ágyhoz ért, Andrea máris alája tolta az alul nehezékkel ellátott, kicsiny kerekeken nesztelenül gördülő asztalkát. Nem kellett állítania a magasságán – azt nyilván valaha régen beállították már. Örökre. Hiszen Morante csak arról ehette reggelijét, ebédjét, vacsoráját.

Rose kis fehér abroszt terített a fa asztallapra. Kávé melege kanyarodott a levegőbe, akár az erdei tábortűz füstje. Friss sütemény ínycsiklandozó illata társult hozzá. Az öreg akkor már megfeledkezett minden egyébről, csak enni akart. Rose segítő hangsúllyal mondta a lánynak:

– Műfogai vannak Morante úrnak… De már nem a legjobban működik a dolog. Segíteni kell – és mutatta is, hogyan. A péksüteményt kisebb darabokra tépdeste, de csak a felét – aztán hagyta, hogy Andrea vegye át tőle. A lány kiszaladt a mosdóba, megmosta a kezét, aztán tiszta ujjakkal folytatta az aprítást. Morante, aki szemmel láthatóan azt leste, hol köthet bele, vajon a lány kezet mos-e, mielőtt az ő ételéhez nyúl, most elégedetlenül mocorgott. A legszívesebben leszidta volna Andreát. Dühös volt, hogy az nem adott rá okot. Rose alighanem sejtette mindezt, hát a beteg feje fölött Andreára mosolygott, az meg vissza reá. De Morante ezt is megérezte, a két nő között ellene szőtt összeesküvést gyanított tán? Váratlanul felkapta a tekintetét.

Ám a két nő – mintha csak összebeszéltek volna – azonnal elkapták egymásról a szemüket és lefelé fordultak. Éppen ránéztek. Egyenesen az öreg szemébe. Andrea szokása szerint még kicsiny mosolyt is megeresztett Morante úr felé:

– Jó étvágyat, uram!