Nemere István

Bajcsy-Zsilinszky Endre

magánélete

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-369-4

TARTALOM

1. A tanár úr fia

2. A felnőttkor küszöbén

3. Egy gyilkosság

4. Háború és ami utána következett

5. Politikai harcok

6. Szent vagy bolond?

7. Senki sem hallgat a prófétára

8. Közeleg a háború

9. A küzdelem

10. Az élet kis titkai

11. Az ellenálló

1.
A tanár úr fia

1886. június 14-én a szarvasi evangélikus templom anyakönyvében feljegyezték, hogy megszületett egy kisfiú. Az életrajzi könyvekben a születés dátumaként több mint egy héttel korábbi, június 6-ai nap szerepel. Az új jövevényt Endre Kálmán kettős névre keresztelték. Az apja Dr. Zsilinszky Endre főgimnáziumi tanár, anyja Bajcsy Mária. Azt is olvashatjuk az anyakönyvben, hogy ekkor a házaspár a szarvasi 202-es számú házban lakott, utcanév nélkül.

Akik jobban ismerik későbbi hősünk életrajzát, azok megütközve olvashatják a keresztelő lelkész nevét: Áchim András… Hogy ez a név mit jelentett a felnövő gyermek, majd férfi életében, arról természetesen sokat olvashatnak majd e lapokon.

Korabeli szokás szerint feljegyezték azt is, hogy kik voltak a keresztszülők. Aztán ugyanott egy jóval későbbi, mert csaknem negyven (!) évvel a születés után datált hivatalos bejegyzést is láthatunk. Az akkori belügyminiszter 1925-ben engedélyezte, hogy nevezett Zsilinszky Endre a jövőben hivatalos engedéllyel viselheti a „Bajcsy-Zsilinszky” családnevet. Mint látjuk, a már harminckilenc éves férfi ekkor valami okból úgy találta jónak, ha anyja nevét is viseli majd, méghozzá az első helyen.

A család amúgy ismert volt a maga közegében, méghozzá régóta. Endre nagyapja még kisparaszt, vagyis jobbára szinte vagyontalan ember lehetett és annak fiai – mert kettő volt belőlük, Endre és Mihály – kora tavasztól késő őszig mezítláb jártak. Az iskolába is úgy ment a későbbi „főgimnáziumi tanár”’, e könyv hősének az apja. Mi több, a kisparaszti szülőnek természetesen arra sem volt elég pénze, hogy fiait taníttassa – ámde olyannyira tehetségesnek látszott a két fiú, hogy az egyház lépett közbe. A két gyerek így tehát külső segítséggel végezhette el iskoláit.

Zsilinszky Mihály felnőttként az államtitkárságig vitte, ami azért a tizenkilencedik században is igen nagy állami karriernek számított. Ne feledjük, akkoriban Ferenc József uralkodott és elsősorban a katolikusoknak állt a zászló – ami ugyanakkor nem jelenti azt, hogy a más vallásúakat nyíltan diszkriminálták volna. De azért az ő dolgukat senki sem könnyítette meg.

Tény, kevesen vitték olyan sokra, mint ez a békéscsabai szegényparaszt gyerek. Ilyen karriert inkább az egyházakban lehetett csinálni, ahol igazi (de nagyon tehetséges) parasztgyerekekből akár püspök vagy éppenséggel prímás is lehetett.

A fivére, Endre mindig a pedagógiához vonzódott és előbb Békéscsabán volt tanár, majd a szarvasi „főgimnáziumban” tanított. Családot is ott alapított és mint idéztük az anyakönyvi bejegyzést – mire fia megszületett, bizony már ő is sajátos karriert futott be az oktatási vonalon.

De mielőtt azt hinnék, hogy a pedagógia maradéktalanul magába szívta az idősebb Endre urat, jó, ha tudjuk: tanult emberként földparcellázásokat is vállalt és üzletembernek sem volt utolsó. Merthogy vagy kétezer holdat összeparcellázott saját magának is. Ez a kisebb birtok már alapot adott volna arra, hogy élete végéig tehetősen éljen. Ám a jelek szerint idősebb Endre uram életében a földnek birtoklása csak epizóddá csökevényesedett – az egykori főgimnáziumi tanár úr adósságokba verte magát, a vagyon hamar elúszott, a csődtől már csak egy hajszál választotta el. Az addigi birtoknak alig egy töredéke maradt meg, amivel aztán visszamenekült Békéscsabára, ahol politizálni is kezdett. Mintha nem lett volna elég baja anélkül is – tehetnénk hozzá manapság.

Az sohasem volt kétséges, hogy egy Zsilinszky kinek az oldalán áll. Ez a név akkoriban és ott elég szépen csengett, már csak azért is, mert a Zsilinszkyeknek kutyabőrük és címerük, vagyis nemesi címük, rangjuk is volt. Sokra ugyan nem mentek vele a tizenkilencedik század végén, de azért ez jelentett valamit. Egyben kötelezte is az efféle címek és nevek viselőit egyfajta viselkedésre. Mindenki tudta, mi az, amit egy nemes úr megtehet. De azt is, amit nem tehet meg.

Hősünk tehát ennek az embernek a fia, nyiladozó értelemmel már elég sokat látott is apja életében. Látnia kellett, hogyan parcelláz és azt is, kis híján hogyan megy tönkre. Még később pedig Endrénknek már nem is volt elég a Zsilinszky név, bármilyen szépen is csengett az Alföld keleti szélén. Történelmi olvasmányai kapcsán sok érdekes dolgot tudott meg anyja őseiről, a Bajcsyakról és ekkor érzett nagy vágyat ahhoz, hogy felvegye anyja nevét is. Ez afféle pszichológiai megerősítés is lehetett, hiszen szép dolog Zsilinszkynek lenni – mondogatta – de még szebb egyszerre lenni Bajcsy is, meg Zsilinszky is!

Ám ne rohanjunk annyira előre.

Az egykori gimnáziumi tanár úr fia természetesen el kellett hogy végezze mindazokat az alapvető iskolákat, amelyek nélkül egy leendő értelmiségi, nemesi, feltörekvő fiatalember sehová sem juthatott volna el. Endre ezt hamar felfogta és nem is volt kifogása az iskolák ellen. Mi több, szeretett tanulni és volt is hozzá esze – ahogyan mondani szokták.

A középiskolás évek alatt ezer dolog foglalkoztatta – többek között a társadalomtudományok. Erre van egy bizonyítékunk is – a békéscsabai gimnáziumi értesítőben egyszer leközölték az éppen érettségiző diák tanulmányát. Amely természetesen egy kis utópista beütéssel tartalmazta a későbbi szocialista nézeteit. Bár hogy ezek mennyiben voltak szocialisták, azon lehetne vitatkozni. Ugyanakkor nem kétséges, hogy a tanulmányt nem saját élmények, de olvasmányai után keletkezett saját gondolatai ihlették.

Mindkét szülője politizált a maga módján – anyja mesélt neki Kossuthról vagy éppenséggel a róla szóló nótákat játszotta zongorán. Beszélt őseiről is, akik állítólag az ősmagyar Bulcsú vezérrel együtt jöttek be – ez felgyújtotta a fiatalember képzeletét és azt is élvezte, hogy anyja révén ezer éve nemesek az ősei, apja révén viszont parasztok, akik közül az egyik Zsilinszky egyszer csak kiemelkedett és kutyabőrt kapott, attól fogva a „nemesség kötelez” – és kötelezi őt is. Szülei számára az 1880-as és 1890-es években létező politikai gondolatok egyformán kedvesek voltak – ennek jeleként apja dolgozószobájában az egyik falon az agg Kossuth, a másikon a még nem olyan agg Ferenc József arcmása függött…

Nem sok adat maradt fenn arról, hogy a két fiú hogyan tanult – de minden jel arra mutat, hogy élen jártak és sok minden érdekelte őket. Mélyen átélték a fiúk a kor történelmi eseményeit – vagy azokat, amelyekről azt hitték, hogy sorsfordítóan fontos dolgok. Pedig hát a majdnem nyolc éves Endre számára bármilyen megrázó is volt Kossuth halála, azért kevéssé hihető, hogy igazán átélte volna, ha a szüleit nem rázza meg úgy a dolog. A politika meglehetős kultusznak örvendett a Zsilinszky-házban. Ahol persze igazából senki sem emlegette, hogy – már csak a nevükből következően is – hogy ők voltaképpen szlovák származásúak lennének. Az apa, majd az őt követő két fiú, és még inkább anyjuk sziklaszilárd meggyőződéssel vallották magyarságukat és ezzel olyannyira beoltották a két fiút, hogy azokban sem merült fel soha egy szemernyi kétség sem ez iránt. Mint tudjuk, Endre később egész ideológiákat és viselkedési formákat alapozott önnön magyarságára.

A Tiszáknak is nagy kultuszuk volt náluk. Már csak azért is, mert Zsilinszky uram maradék birtoka mellett húzódtak a politikus Tisza István földjei és így a korabeli nemesi illemnek megfelelően legalább évente egyszer találkozott a két szomszéd. Meghívták egymást, így Endre (és az öccse is, természetesen) már kamaszkoruktól fogva személyesen ismerték a későbbi tragikus sorsú politikust. Tisza Istvánt később Kolozsvárott többször látta Endre, hiszen a városban gyakorta megfordult, sőt a lovaspályán a legnehezebb akadályokat vette gróf Tisza, akkor még persze ő is jóval fiatalabb lévén.

Amint sikerrel letette az érettségi vizsgákat, a sok minden iránt érdeklődő, jó eszű fiatalembernek nem kellett sokat gondolkodnia azon, mihez kezdjen most magával. Az egész környezete azt vallotta, hogy fényes jövő előtt áll, ehhez azonban kellően palléroznia kell még az eszét. Ez időben már kezdték elfogadni, hogy aki bármilyen karriert akar csinálni Magyarországon, annak ildomos – vagy szinte kötelező! – elvégeznie az egyetemet. A sokkal gazdagabb nemes úrfiaktól is elvárták ezt még akkor is, ha gróf vagy báró, netán herceg létükre tudott volt, hogy sohasem fognak majd dolgozni, nem szorulnak rá ilyen „alantas” dologra… De az általános műveltséghez és annak mind szélesebb körben terjedő képéhez hozzátartozott az egyetem. A gazdagok persze külföldre mentek tanulni, legközelebb Bécsbe, vagy inkább német és francia, ritkábban angol vagy olasz egyetemekre.

Így hát nem kellett ahhoz semmiféle apai, szülői „nyomás” vagy bármilyen ráhatás, hogy Endre is a továbbtanulás mellett döntsön. A dolog amilyen spontán, olyan természetes és magától értetődő volt.

Persze azért annyira nem voltak gazdagok – különösen apja zavaros pénzügyei miatt – hogy Endre külföldi egyetemre gondolhasson. Igaz, két szemeszter erejéig kijutott Németországba, de aztán visszajött oda, ahol mindig is tanulni akart: a kolozsvári egyetemre. Akkoriban az is majdhogynem természetesnek számított, hogy a nemesi ifjak jogot hallgattak. Ez a tantárgy volt az, amely szükség esetén komoly szakmát is adhatott a kezükbe, bár csak a szegényebbek fanyalodtak aztán ügyvédi vagy bírói pályára. De mint jogászok, szívesen látottak voltak a politikai pályán (ami mellesleg máig nem változott, lásd képviselőink többségének eredeti szakmáját). Jogásznak lenni olyan volt, mint a kártyában a „joker” – ez a lap mindenre jó, és bárhol bármikor bármire behelyettesíthető.

A jobbára szüleinek küldött és máig fennmaradt leveleiből tudjuk, hogy az egyetemi évek alatt is a társadalmi témák érdekelték, belevéve a nemzetgazdasági kérdéseket. Elsősorban a földbirtokok izgatták, mert – mint aztán évtizedekkel később kiderült – a birtokosok, a nemesek, de legfőképpen a parasztok előtt hajtott fejet és őket tartotta a nemzetet igazán megtartó erőnek. Így nem csoda, ha diplomamunkáját is a birtokrendszerről írta. Amivel azonban – tegyük hozzá – nem nyerte el legfontosabb professzora egyetértését.

Tizenkilenc évesen, vagyis amikor éppen hogy megkezdte egyetemi tanulmányait, már szakcikkekkel és novellákkal jelentkezett a kolozsvári lapokban. Ezek egy részét köztölték is, ami azt jelenti, hogy megütöttek bizonyos mértéket. 1905 őszén jelent meg az első novellája, aminek úgy örült, ahogyan csak az ő korában lévő, írói ambíciókat is tápláló fiatalemberek képesek örvendezni. Nem sokáig kellett várnia és már budapesti lapban is jelent meg írása, amitől roppant büszke lett…

Említettük a két németországi szemesztert. Lényegében inkább a nyelvtanulást- és gyakorlást szolgálták ezek, akárcsak a rövid dániai tanulmányút. Előbb Lipcsében töltött pár hónapot, később a híres heidelbergi egyetemre is beiratkozott. Az egyik szemeszterre (félévre) 1906 őszén, a másikra 1907-ben került sor. Nagyon érdekelte a mezőgazdaság otthon is, hát még külföldön! Ezért tett aztán nagy utazásokat Németországban, majd Dániában, és mindenütt a birtokrendszerre, a termelési ágazatokra, módszerekre, gépesítésre és termelési viszonyokra ügyelt. Megcsodálta az ipari üzemek méreteit, a forgalmat a kikötőkben, a Rajna völgyét, amelyen végigutazott – de igazából a szociális létesítmények érdekelték elsősorban.

Nem sokat tudni arról, mikor kezdte szerelmi életét? Mivel körülbelül száz évvel ezelőtt bizonyos körökben a nőügyekről, és még inkább a szexuális kalandokról ritkán vagy sohasem beszéltek és nem írtak, ezért csak sejthető, hogy Endrénk is átesett az első plátói szerelmen, majd később az első (és a soron következő többi…) szexuális kalandon is. Ahogyan az akkortájt lenni szokott, a szexuális tapasztalatokat a hozzá hasonló társadalmi helyzetű fiatalemberek a városi bordélyházakban szerezték. Elképzelhető az is, hogy erre csak valamelyik német városban került sor!

Manapság alig hihető, de akkoriban a fiatal férfiak már gyakorta elérték a nagykorúságot, amikor – és ezzel szinte egyidőben – megismerték a testi szerelmet is. Persze akkor is voltak kivételek, sőt szélsőséges kivételek is, ezek azonban elenyésző számban és arányban jelentek meg, így gyakorlatilag nyugodtan figyelmen kívül hagyhatóak. A jobb származású fiatalemberek – és Kolozsvárott a huszadik század elején ezek közé tartozott Zsilinszky Endre, az egykori szarvasi főgimnáziumi tanár fia is – bizony már közeledtek a huszadik évükhöz, amikor először – és csoportosan! – bemerészkedtek az egyik ilyen helyi piroslámpás műintézménybe. Hogy dobogó szívvel, félve és a kíváncsiságtól remegve, olykor már-már kínzó vágytól hajtva megismerjék, milyen is az a szex…?

Igazából azt is tudnunk kell, hogy ez az élénkeszű, nyüzsgő fiatalember sohasem volt egészséges teljesen. Már amikor például 1909-ben befejezte az egyetemet, be is vonulhatott… no, még nem a hadsereghez, hanem a balatonfüredi kórházba. Valamilyen bél-nyavalyák jelentkeztek nála, ezért gyógyvízzel traktálták és néhány kellemetlen vizsgálaton kellett átesnie. Nem is gyógyult meg teljesen, de erről nem ő tehetett. Egyik-másik betegségét makacs kitartás jellemezte, ezek a kórok nemegyszer később is visszatértek.