AZ INDIÁN ÉJSZAKÁJA

NEMERE ISTVÁN

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-362-5

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

1.

Alkonyatkor érkeztem a városba.

Mondhatnám, hogy baljósan vérvörös volt az égbolt nyugaton. Ez filmekben is jól mutat, regényekben pedig izgalmasan hangzik. De ez nem film vagy regény volt, hanem az életem. Halványan éreztem, hogy eddigi harminckét évem alatt semmi sem volt olyan fontos, mint ez a pár nap lesz. Napok, vagy éjszakák...? Igaz, halványan motoszkált az emlékeimben egy régi, nagyon régi nap. Az talán fontosabb volt, mint ez. Bár az is itt történt, de tán ezer év telt el azóta.

Alkonyat volt hát Duero Cityben, amikor a taxi felkapaszkodott a kopár mező melletti úton. A műutat remekül kiépítették, el kellett ismernem. Erre minden olyan tökéletesnek, maradandónak, masszívnak látszott. „No, csak ne örüljetek annyira – figyelmeztettem valakiket némán. – Nem fogadnék rá, hogy ez három nap múlva is ilyen lesz…”

Akkor fordult a taxi a hídra. Alacsony fémkerítés visszhangja berregett a leeresztett ablakon át. Előttünk középkori várfalat és öblös kaput utánzó építmény meredt fel, valahol oldalt volt még egy buzogány-szerű, felül vastagabb kis őrtorony is. Persze mindez hamis, tudtam jól. Duero City alig húszegynéhány éve keletkezett. Addig itt minden más volt.

Nem volt sok ház. A hegyet minden oldalról völgy övezte, középen magasodott fel vagy ötszáz méterre. Meredeken zuhantak le a falak, ott ugyan senki sem jutna fel. Talán azért építettek ide ál-várat ezek a gazemberek, mert így a hegy olyan volt, mint az európai középkori várak? Láttam őket, tetszettek is, de ez itt nem Európa volt.

Itt fent maradt vagy hatszáz méter az egyik és négyszázötven méter a másik irányban. Harminc méteres hídon jutottunk be az árnyas kapuboltozat alá. A tekintetem felmért mindent, nem véletlenül. Utána már csak egy nagy tér volt előttünk – és körös-körül az épületek. Két szálloda, nem is kicsik. A Nagy Kaszinó vöröses lámpái és forgófényei már égtek. Akkor gyúlt ki a többi fény is. A nagy táncparkett meg a három étterem fölött. Az úszómedencék kékeszölden ragyogtak, de az egyik aranysárga lett, mert a fenekére helyezett lámpák mint megannyi kicsiny nap gyúltak, fényüket megszűrten vetítették szinte az égboltra is.

Amely most már valóban baljósan vöröslött. A nyugati felén akárha egy óriási kéz húzott volna gigantikus ecsetvonásokat. Itt-ott pirosas foltokat ültetett, láthatatlan kis szellők csíkozták el rózsaszínre, és alul a széle teljesen zöld volt, akár a smaragd. Vagy mint az erdők a házam körül.

Mielőtt a taxi megtorpant a szállodám előtt, láttam a feliratokat. „MASSZÁZSSZALON” „FITTNESS–KLUB” „MINIGOLF” „CAFÉ INTERNET” „YOUR BANK”.

Undorító, jegyeztem meg, de ezt is csak magamnak. Mostanában ilyen szótlan vagyok, mintha kivágták volna a hangszálaimat. De hát persze ez sem igaz, mert éppen akkor annyit mondtam igazi, emberi hangon és módon a spanyol sofőrnek:

– A többi a magáé. Viszlát.

– Adios – felelte ő és csöppet sem bánkódott, hogy véget ért a fuvar. Nem sokkal távolabb volt egy droszt, néhány fehéressárga lámpa égett a kocsik tetején. Ezek is utasra várnak. Azt hallottam útközben ettől az „adios”-tól, hogy a környékbeli városokból gyakran feljárnak ide az urak és hölgyek. Pedig azok a városok nincsenek közel.

– Uram, elvehetem a poggyászát? – kérdezte egy fiatal hang. A gazdája sem volt több tizenhétnél. Londiner egyenruhás, pelyhedző állú sovány kölyök, örökmosollyal az orra és álla között.

– Hagyd csak, majd viszem. Kondiban kell maradnom – mosolyogtam. Még az ellenséges vidéken is tudok úgy viselkedni, ahogyan az ottaniak. A lényeg – nem szabad feltűnni. Se jó, se rossz irányban. Akárcsak az őseimnek, nekem is bele kell olvadnom a környezetbe. Úgy a legjobb.

A recepció csicsás volt, mint az egész épület. Olyan mini-Las Vegas, annak összes állati mániájával, bődületes marhaságaival. De hát itt a hegyen össze kellett húzniok magukat, kevés volt a hely. Még jó, hogy lézerfényeket nem alkalmaztak – de valahol a hátam mögött ilyenek is működésbe léptek, láttam, a vállam fölött előrelőttek a falra. Lassan fordultam oldalra, fékeztem magamat, mert a testem megfeszült. Ha ez lézerfegyver, vagy egy célkereső rubinlézer vörössége… De nem, csak reklámok voltak. Ott is, mint mindenfelé.

– Üdvözöljük Duero Cityben, uram! Jó estét!

– Jó estét. Szobát foglaltam pár napra. A nevem Travis Narym – betűztem is, hogy felfoghassa. Kézből kézbe csúszott egy hitelkártya, majd visszatért a tárcámba.

– Meddig szándékozik itt maradni, Mr. Narym? – a portás középkorú volt, de úgy vigyorgott oktalanul is, mint egy felhúzott játékszer. Szinte hallottam a testében tekergő rugókat.

– Három napot biztosan. Vagyis két éjszakát. Aztán majd meglátjuk.

– Remélen, Duero City elnyeri a tetszését, uram. Tudja, van itt minden. Egész nap és egész éjjel tudunk programokat biztosítani.

– Nem kétlem. Ha kérdésem lesz, magánál jelentkezem – ígértem mosolyt erőltetve arcomra. Hiszen ez is része az álcázásnak. Akik ide jönnek, nem komor pasasok és nem lóg földig az orruk. Itt mindenki pénzre, nőkre és egyéb kellemességekre vadászik. Ez a céljuk. Miért kellene kiderülnie túl korán, hogy én nem ezekért érkeztem?

A szobám a negyedik emeleten volt. Tisztességes, rendes szoba. Ezek a maffiózok azért vigyáznak arra, hogy aki idejön és tudtán kívül is az ő vendégük, ne érezze magát becsapva. Hiszen a pénzét hozza ide, nekik. És a legtöbb itt is hagyja, amit hozott, az utolsó centig.

Már valóban alkonyodott, amikor kinéztem az ablakomon. Belülről zár kattant az ajtóra, egyedül maradtam. Körbejártam a szobát, nem láttam kamerát, rejtett mikrofont. Persze, miért is kaptam volna olyan szobát – ha van itt egyáltalán? – amikor senki sem tudja, ki vagyok voltaképpen? Egy pillantást vetettem a tükörbe. Teljesen átlagos fehérember vagyok. Kisportolt, se nem rokonszenves, se nem ellenszenves. Átlagos. És ez a legtöbb, amit egy ember az én helyzetemben itt és most eredményként tud felmutatni. Igaz, a bőröm kicsit barna, de hát ez a naptól is lehet. Mondjuk, attól van. Erős vagyok, de ez nem látszik. Semmi sem látszik, a legkevésbé az, miért jöttem ide?

Elővettem a kis mobiltelefont. Elfért a fél tenyeremben. Az a szám be volt programozva, mert ilyenkor mindig be van programozva. Elég volt egyetlen gombot lenyomni, és amikor valahol felvették, csak egyetlen szót mondani:

– Megérkeztem.

Ennyi volt. Lassan mentem ismét az ablakhoz. Az égbolt egészen lilás volt. Kis túlzással mondhatom, hogy már valóban a vér színére emlékeztetett. Láttam már néhányszor.

Álltam ott az üvegtáblák mögött, amelyek nem választottak el a tájtól. Nemcsak a házakat láttam, amelyek ragacsos ronda tortákra emlékeztettek undorító színükkel és bágyadt fényeikkel. Hanem láttam azt is, ami mögöttük volt. Mintha szememnek nem jelentene akadályt a kőfal sem. Duero City a mélybe, a semmibe süllyedt, helyette láttam azt a völgyet ott körös-körül, és mögötte a hegyeket. Az ismerős, mégis idegen hegyeket. Lassan jött belém az érzés, a tüdőmbe szívott levegővel együtt. Harag volt ez, nem kétségbeesés. Félelmetes nyugodt harag. Harcos lettem, ki szirten állt, szemben az alkonyattal, a most születő éjszakával. Amint kigyúlnak az első csillagok, képletesen felsír az éjszaka-gyermek, világra jön, és ezzel kezdetét veszi az én utam is.

Nem kiáltottam, dehogy. Inkább halkan mondtam, agyamból jöttek a szavak, egész valóm ott rezgett a völgy fölött, amikor kimondtam.

– Elátkozlak, Duero City. Pusztulj házak halálával, kábelek és csövek robbanásával. Szakadjanak szét vezetékeid, omoljanak össze lépcsőid. Haljon meg fényed, és az éjszaka félelmetes ragadozója csapjon le rád. Elátkoztalak, Duero City.