Nemere István

ARANYHÚR A SZÍVEM

Szerelmes regény

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-354-0

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

1.

A zenekar elhallgatott.

De ez csak egyetlen pillanatig tartott. Csönd lett hirtelen, idegen üresség. Ám Mona nem hallotta a csendet. A fülében, sőt az egész testében még ott zúgott a szimfónia, és bár vagy ötven ember merevedett meg arra a rövid pillanatra a két tétel között – a zene bennük élt tovább, akkor is. Ott keringett láthatatlanul a magas kupola alatt, le-lecsapott rájuk, a képzeletükre. A tudatukra. Ők hallották akkor is, amikor a mozdulatlanul ülő közönség soraiból csak néhány megkönnyebbült köhögés hallatszott. Kihasználták a csöndet, hogy beleköhögjenek. Ám Mona és társai erre sem ügyeltek, ilyen profán zajok számukra nem léteztek.

A hangversenyterem a nagy múzeumban volt. A hatalmas aula a régimódi kupolával odafönt, amelynek oldalablakain már nem áradt be fény. Időközben ugyanis lement a nap. Nyár eleje volt ugyan, de még elég korán sötétedett. A koncert pedig késve kezdődött, elhúzódott. Az itteni közönség olyan lassan csordogált, a székek sokáig nem teltek meg. A koncertmester csak akkor adta meg a jelt a kezdetre, amikor végre majdnem minden szék megtelt. Utálta, ha az első szólamok között még székeket tologatnak, csoszognak, és Mona meg tudta őt érteni. Ő is inkább a tiszta csöndben szeretett játszani.

A karmestert akkor látták először. Fiatal férfi volt, nemrégen került a városba. Most első ízben vezényelte az Aranyhúr Szimfonikus Zenekart. Még zavarban volt és néha bizonytalan is. De ezt a darabot a zenekar már sokszor játszotta, hát őszintén szólva nélküle is elboldogultak volna. Csak fél szemmel figyelték, mikor üt be, aztán máris gördültek a dallamok. Beethoven volt aznap este az úr a múzeumi kupola alatt. Ezt nemcsak a zenészek, de a közönség is érezte.

Mona álla alatt a hegedűvel – mintha egy test lettek volna. A hegedű teste és az övé – nem választható szét, koncerten legalábbis. A zeneiskolában, ahol órákat szokott adni, ott már nem ilyen jó a helyzet. De itt és most nemcsak a teste és a hegedű olvadtak össze, hanem Mona egész lénye feloldódott a zenében. Beethoven maga volt a tenger, sőt az óceán. Mérhetetlen dallamtömeg, amelyben azért felfedezhetőek, hallhatóak a vezérszólamok. Van hát rendszer, van rendező elv. Valamiféle szabályok fogják össze az egészet. Ez nyugalmat és magabiztosságot adott a zenészeknek.

Amikor eljött az ideje és belevágott, inkább érezte, mint hallotta, hogy a mellette ülő elsőhegedűs és a másik oldalon a társa is ugyanakkor ugyanazt tette. Ez olyan szép volt. Erőt adott, fegyelem és az együttjátszás örömét. Mona, a másodhegedűs játszotta a dallamot. A zene felívelt, hogy aztán leessen ismét. Mintha egy meredek hegyoldalra akarna felfutni a dallam, erőlködik, visszaesik, majd még egyszer nekilát. Nem adja fel. És sikerül is neki, hiszen a harmadik kísérletre már túllendül az akadályon, fent szalad, valamiféle zenei fennsíkon, hogy aztán kis idő és tizenhat ütem után még magasabbra kapaszkodjon. Játszi könnyedséggel – és ezt éppen a hegedűkkel érte el a zeneszerző. A nehézkesebb, sokkal mélyebb hangokat hordozó és szétsugárzó brácsák, csellók és a nagybőgő egy ideig nehézkesen kapaszkodtak utána, aztán látszólag kifulladva leálltak. A dallamok Mona agyában folytak össze, azt is hihette, hogy csak érte van ez a csodálatos muzsika.

A karmester finoman lebegtette pálcája végét a levegőben. A többi hangszer fokozatosan elhalkult, majd elhallgatott vagy inkább elhalt. Mint amikor lezárul egy forrás, elapadnak a vizek, nincs többé csobogás sem. Csak a hegedűk tartottak ki, páratlan összjátékkal, egyetlen ezredmásodperccel sem késett el egyikük sem. Mintha még egy havas hegycsúcson lennének, ezek az ezüsthangok pendültek-sikongattak-daloltak a magasban. Aztán jöttek lefelé, de még félúton sem voltak az ereszkedésben, amikor összetalálkoztak az ismét berobbanó zenekarral. Ott is a húrosok vitték a dallamot, a hegedűk lassan elhalkultak, de nem pihentek meg. Ők is vitték a dallamot, csak most a háttérben csilingelve. Ezüsthangjuk volt, lett. Nem is veszítették el.

Aztán az utolsó tétel berobbanó látszólag hangzavara úgy hatott, akár egy bomba. De az értők tudták, mit hallanak. És nemcsak tudták – érezték is. Olyan volt ez, mint amikor egy tengeri vihar végén az utolsó hullám jön még, kigördül a partra és szinte átmossa a homokot, apró kavicsokat görget, kövek és kagylók alig érzékelhető kicsiny harangjátékát műveli. Mona érezte, hogy ez most nagyon jólesett, ugyanakkor a fáradtság is elkapta az izmait. Különösen a két kezében és ujjaiban érezte, de valahol a hátán is fájt egy izom. Kissé előredőlt. Nos, még egy utolsó felívelés – Beethoven tényleg zseni volt! – aztán az üstdobok is beleszóltak, ez már égzengés volt. Egy ember vergődött valahol a hangáradat alatt, mögött. Oroszlánfejű, ősz hajú, sokat szenvedett, fájdalmasan haldokló ember.

Amikor véget ért a zene – a karmester pálcája még utoljára szaladt fel, majd a férfi két karja oldalt szétcsapott, és egyszerre elhallgatott a zenekar.

A zene úgy ért véget, mintha soha nem is lett volna. Pedig a nagy kupola alatt mindenki úgy érezte, még ott zajlik az ereiben, akár a rianó jég egy hűvös tavon. Mint a homokot a sivatagban, úgy viszi a szél-érzelem, ők is homokszemcsék lettek. Mint nagy tábortűz fölött kavarog az ezer kis szikra – úgy lettek most ők is reppenő-égő-lángot szülni képes kicsiny üszökdarabkák.

Szinte fájt az a csend, nem odavalónak tetszett, mindenki még zenét várt volna helyette. Ugyanakkor érezték azt is, hogy vége van. Ezt már nem lehetett fokozni, itt kellett abbahagyni és a zenekar teljesítményét is ünnepelni akarták…

A taps valósággal felrobbant, millió hang vált eggyé, ez is zene volt. A zenekar, az emberek a vörösre vert tenyerükkel, a zenekar a nézők csapata, egész tömeg. Most a zenészek dőltek hátra fáradtan, elégedetten. Megfordultak a szerepek, ha csak percekre is. Mona behunyta a szemét, úgy örült.

Már mindenki elment, amikor Mona végre átöltözött és kijött a folyosóra. Most csak farmernadrág volt rajta, a blúz hátára vetett könnyű pulóverrel, és szandál. Kezében a retiküllel mondta Lantának:

– Ha kilépünk a hátsó kijáraton, ki mondaná meg, hogy a szimfonikus zenekarban művészkedünk? Pont úgy nézünk ki, mint a többi nő.

– Azt csak hiszed – vágta rá Lanta pillanatnyi gondolkodás nélkül. – Valami sugárzik rólunk, amit mi nem tapasztalunk. Ám a pasik észreveszik, sőt még a nők is, hidd el nekem.

– Azt akarod mondani, hogy valamivel többek vagyunk, mint a sima járókelők?

– Naná! – helyeselt Lanta élénken. Mona azonban kételkedett:

– Nem csak arról van szó, hogy te egy kissé… hogy is mondjam, hogy ne sértselek meg…

– Csak sértegess nyugodtan, már megszoktam…

A nevetés kirobbant belőlük. Nem is kellett folytatni a dolgot – túlbeszélték. Lanta biztosan tényleg hitte, hogy ők, a nagyzenekar tagjai nem akárkik és hogy ez valami rejtélyes módon kisugárzik belőlük, róluk. Mindenkinek tudnia kell, aki szembejön az esti járdán. Mona lopva oldalra sandított, sőt a kijáratnál még előre is engedte barátnőjét, csak hogy alaposan szemügyre vehesse. Mert bizony Lanta valahogyan mindig más. Mona irigyelte ezt a képességét. Még ha ugyanazokat a ruhákat is hordja – igaz, más kiegészítőkkel – mégis másképpen. No és nem mozog ugyanúgy, mint a múlt héten, más és más szavakat használ és a viselkedése is hol ilyen, hol olyan. Izgató lehet ez a férfiaknak. Vagyis annak az egynek, akivel Lanta most él.

Vajon én milyen lehetek? Engem hogyan látnak az emberek? És a férfiak…? – tette fel a kérdést, nem először az utóbbi hónapokban. Mióta olyannyira egyedül maradt, mind fájóbb volt a magány. És nem értette, miért nem nyüzsögnek körülötte a férfiak. Hiszen nyüzsögniök kéne! Elvégre nem csúnya, a teste is jó alakú. Igaz, nem ő a legszebb nő ebben a nagy városban, de az még nem jelent semmit. A szépek, a babaarcúak gyakorta buták is –vigasztalta magát. Talán igazságtalanul – legalábbis úgy érezte néha, ha elfogta a lelkiismeret-furdalás. De ez az érzés most csak egy pillanatig tartott, aztán már el is múlott, nyomtalanul.

Lantára pillantott ismét. A nő két évvel idősebb nála, tehát huszonhét volt. Kicsit testesebb, mint Mona, nem olyan karcsú. De nem igazán kövér, inkább csak molett. Lanta nevetős volt, helyes arcú, vidám. A férfiak szeretik az ilyeneket. Nem olyan szép, mint én – mondta egyszer magának, igaz, jóval régebben, és Mona ezután el is szégyellte magát. Nem lehet igazán tudni, ki a szép és ki nem az. A férfiak szeme nem tükör, nem a valóságot tükrözi vissza és voltaképpen jól is van ez így. A férfi ugyan látja a nőt, de mást lát, nem a valóságot. Minden férfinak más és más az a nő, akit lát. Ugyanazt a nőt egymillió férfi egymillió különféle nőnek képzeli, hiszi, látja. Ez biztosan így van fordítva is – okoskodott Mona – a nők is másmilyennek látják a férfiakat. Akár ugyanazt a férfit is.

Lanta kerek arcán mosoly ült, szinte mindig. Az Aranyhúr Zenekarban a fafúvósok között ült, többféle fuvolán is játszott, ahogyan a szükség hozta. Vivalditól a modern szerzőkig szerencsére elég sokan írtak be műveikbe fuvolát. Ha néha valamelyik karmester fuvolakettősöket szeretett volna hallani, akkor Lanta elemében volt és egy másik hölggyel még szólóztak is. Liszt Faustjában három fuvola is kell ahhoz, hogy Margit szelídséget sugárzó főtémáját kiemeljék. Nemrégen pedig, amikor a zenekar a Beethoven-sorozatban a Hatodik Szimfóniát adta elő, Lanta nagyon szépen játszotta a fuvolás aláfestést. Mindenki a régi pásztorok között, kint a mezőn érezhette magát, valamilyen soha nem létezett idill-országban és hát persze Debussy vagy Ravel is kedvelte a fuvolát. Lanta nem panaszkodhatott arra, hogy az Aranyhúrban ne lenne dolga.

Kerek arcán most is magabiztos vidámság ült, amikor váratlanul megtorpant egy ajtó előtt. A kávéházat ismerték a zenekar tagjai, gyakorta megfordultak itt. Még délelőtt, a próbák előtt, vagy délután, mielőtt bementek volna a hangversenyterembe. Ez a kávéház közel volt minden intézményhez, ami összefüggött a zenével ebben a városban.

– Ide? – kérdezte Mona.

Lanta nem válaszolt, maga után húzta őt, benyomult. A fuvolája kis tokban fityegett a válláról, a hosszú szíjat alig tartotta. Mona óvatosan vitte maga előtt, kissé testéhez szorítva a hegedűtokot. Nem voltak most sokan, leültek az első útjukba került kerek asztalhoz. Mona érezte, mennyire éhes, de hát ez nem étterem volt. Oda nem is vágyott. A falon volt néhány tükör, visszaverték a fenti csillárok és a falikaros lámpák fényét. A lány közben észrevette – önmagát is.

Az a nő, aki a tükörben az asztalnál helyet foglalt, ő volt – tudta jól. De szerette volna magát másképpen látni. Mintha egy idegen szem látná. A dolog persze nem sikerülhetett, önmaga számára nem volt és nem is lehetett idegen. Mégis megpróbálta. Ő is makacs volt és ha valamit elhatározott…

A tükör-Mona karcsú volt, jó alakú. A haja most éppen vállig érő és sötétszőke, igazából persze gesztenyebarna, de azt már megunta annak idején a középiskolában. A konzervatóriumban egészen szőke volt, az utolsó évben pedig koromfekete. Ám sajnos mindkét formáján látszott, hogy festett. Ezért aztán nemrégen a sötétszőkét választotta. Ez is festett volt, de valahogyan természetesnek látszott. Mona kíváncsian megszemlélte a lábát. Kényes volt erre is. Amint finoman egymásra helyezte őket, bizony a farmernadrág nem sokat láttatott belőle. De ő azért tudta, amit tudott. Ledobta válláról a pulóvert, a blúz alól domborodott, aminek ki kell domborodnia. Csak nem annyira, amennyire Mona szerette volna. Régi komplexus gyötörte, ha a mellére gondolt. Bizony lehetne nagyobb is, nem ártana! De ezért így sem tartotta magát csúnyának.

A tükörben nem látta, hogy a szeme zöld. Ami persze néha, különös megvilágításban kéknek látszik. Amúgy mosolygós és vidám ő is, bár közel sem annyira, mint Lanta. Ő gyakrabban szokott töprengeni az életről, a komoly dolgokról is. Meg hát persze sokkal többet olvas, mint Lanta.

A tükörképről lekapta a tekintetét, mert jött a pincérnő. Lanta csak kávét kért, Mona valami harapnivalóra éhezett. Szendvicsben maradtak a pincérnővel. A kávéházban csak öt-hat asztalnál ültek halkan beszélgető vendégek. Itt nem volt zene, sem nagyobb zaj. A zenészek azért szerettek idejárni. Mona a mellette lévő székre helyezte a hegedűt. Vigyázott rá, nagyon. Hiszen belőle, és a tudásából élt.

Lanta szeme körbeszaladt. Nyilván nem látott egyetlen valamirevaló férfit sem, ezért a tekintete visszatért Monára.

– Mi van Ludwiggal? – érdeklődött Mona. Bár őszintén szólva nem különösebben kedvelte azt a férfit, aki most Lantával élt. Ezt a barátnője is tudta, hát csak legyintett:

– Megvan, bár nem csinál semmit. A régi munkahelyéről kirúgták, szerzett egy másikat, de oda csak a jövő héten fog beállni. Az ilyeneknek, mint ő, mindig lesz munkahelyük.

Ludwig kamionsofőr volt. De nem a nagydarab fajtából. Inkább cingár, érdekes fejű, kis bajuszos mokány férfi. Lantával jól megvoltak, de Monának nem tetszett és még akkor sem sokszor jutott eszébe ez a Ludwig, ha együtt volt Lantával. Mint most is. Amint meghozták a szendvicset és a kávét, Lantán volt a kérdezés joga és sora:

– És te? Még mindig nincs senki a láthatáron?

Mona már rázta a fejét és bővebben is indokolta volna, hogy nincs éppen senkije – amikor kinyílott a kávéház ajtaja. Egyetlen férfi lépett be rajta. Mindjárt el is fordult. Mona nem tudta, miért kíséri a szemével. Fiatalember lehetett, de ezt a mozgása sugallta, a lány nem látta a férfi arcát. Zöldes zakót viselt, alatta fehér garbót és távolodott tőlük. A terem másik végébe igyekezett. Mona nem vette le róla a szemét, de közben Lantához beszélt:

– Mióta az az úr, akinek a nevét sem akarom kiejteni, elment, azóta csakugyan nincsen senkim. Tudod, hogy az első két hónapban még örültem is neki? A magány is lehet ám nagyszerű dolog. Senkivel nem kell számolnod, senkinek sem kell magyarázkodnod. Ha este későig elhúzódik a próba, nem azzal az érzéssel kapod el a taxit, hogy jaj istenem, most hogyan magyarázzam meg annak a féltékeny pasasnak, hol is jártam… Nem kell senkivel veszekedni, senki szemrehányásait hallgatni.

– És senkivel sem bújhatsz az ágyba – mondta gyorsan Lanta. Mona elég jól ismerte a nőt, tudta hát, hogy őt meg főleg a szex vonzza a férfiakhoz. Olykor elhangzott olyan ősi szöveg is, amit valaha valahol egy feminista kemény mag találhatott ki: „Ha a férfiakra nem lenne szükség a szexben, már az összes pasast kutyaeledellé darálhattuk volna”. Ami egyesek szájából nem is hangzott olyan viccesen.

– Egyelőre a szex sem hiányzik… annyira – mormolta a lány. Az ismeretlen férfi eltűnt a kávéház egyik oszlopa mögött. Lanta mosolygott:

– Nos, akkor hiányzik, vagy nem…? Nekem te itt ne játszd meg magadat. Tudom, amit tudok.

– Mit tudsz?

– Hát hogy te is szívesebben lennél most például egy férfival, mint velem. Ha volt valakid, nem jártunk ennyit ilyen helyekre.

–Neked van valakid, mégis itt vagy velem – támadott Mona, persze nem komolyan. Lanta kerek arcán szétterült a mosoly:

– Én most emberbaráti szeretetből vagyok itt veled, szerencsétlen, magányos lány! Hogy legyen kivél beülnöd egy szendvicsre. Éhen ne halj már nekem…

Mona hamarosan témát váltott:

– És mit szólsz ahhoz, hogy a nagy Bardelli minket vezényel?

– Jól csinálja. Miért, talán az „Aranyhúr” egy közepes vagy rossz zenekar lenne…? Ebben az országban, sőt egész Európában híresek vagyunk. Nem látok semmi furcsát abban, hogy egy világhírű karmester velünk játszik.

– Holnap kezdi betanítani a szimfóniát – Mona hangja megremegett. Lanta most éppen nem nézett rá, azt hitte, ettől a nagy megtiszteltetéstől beszél így. De amikor odanézett, valami egészen furcsát látott.

Mona a kávéház belsejébe figyelt. Egy férfi közeledett onnan, egyenesen feléjük. Lanta azt látta, hogy Mona önkéntelenül megnyalja az ajkát és nagyot nyel. No, ez már nem akárki lehet, villant a nő agyába a felismerés és félfordulatot tett, hogy jobban lássa azt az illetőt.

A fiatalember éppen feléjük igyekezett.

Barna bőrű, csinos férfi volt. Az arca egyszerre komoly és nagyon vidám. Éjfekete szeme megcsillant a lámpák fényében. Már messziről mosolygott és ilyenkor hibátlan fogsort csillantott a környezetére. Sportos volt, nem túl magas, laza mozgású. A garbó fehérsége még inkább kiemelte bőre barnaságát. Talán sokat napozott – vagy eleve ilyennek született? Mona számára ennek nem volt jelentősége. A férfi szinte tánclépésekkel jött feléjük és most már látták: éppen hozzájuk igyekszik. Őket nézi., rájuk mosolyog. És annyira fesztelen volt, olyan normálisan közvetlen, amikor odaért. Egyszerre bólintott mindkét lánynak és legalább egy fél percig nem is tudták, melyikükhöz beszél. A hangja is kellemes volt, dallamos, szép:

– Hello, lányok. Jó ideje bolyongtam már az utcán. Mióta kijöttem a koncertteremből, azóta keresem a fuvolás meg a hegedűs lányt. Ez a negyedik kávéház a környéken, amit átvizslattam, hogy megtaláljalak benneteket.

Olyan természetesen szólt és az sem volt különös, hogy azonnal tegezi őket. Monával egykorúnak látszott. A széles mosoly a lányok szívéig hatolt. Lantának volt egy olyan érzése, hogy a fiatalember túlontúl is természetesen, nagyon barátkozni akar. De ekkor megérezte, hogy nem ő a célpont. A férfi tekintete már csak Monára szegeződött. Lanta kicsit csípősen jegyezte meg:

– A koncertterembe csak akkor jöhettél volna be, ha te is a zenekarban játszol.

– Merthogy ez csak próba volt – kontrázott Mona. Vidáman, ám szintén csipkelődően. Nem volt elutasítás a hangjában és a férfi ezt pontosan érzékelte. Hát továbbra is mosolyogva, otthonos mozdulattal kipenderítette az asztal alól a negyedik széket – a harmadikon a két lány hangszerei pihentek tokban – és amint leült, kiderült: a fekete haja is majdnem göndör. Monát régi angyalábrázolásokra emlékeztette.

– Vagyis nem játszol a zenekarban – folytatta Lanta.

– Nem játszom, mégis ott voltam és láttalak benneteket – a férfi szeme most már csak Monára szegeződött. – Különösen téged figyeltelek. Másodhegedűs vagy, igaz?

– Igaz – Mona úgy érezte, láthatatlan fonalak kezdenek rátelepedni. Ezüstösen csillogó apró kis szálak voltak ezek, csak érezte, ahogyan rátelepszenek. Még nem fogták, de már-már tapadtak, ragadtak. Lépre megyek, mint egy madár? – kérdezte önmagától. Nem szavakkal. Csak a tudat vibrált egyet, de ez nem szült ellenkezést.

– Látogatókat sem engedtek be – ellenkezett tovább Lanta. De az ereje gyengült. Olyan csinos ez a férfi, hogy… Ha nem ült volna, talán remegni kezd a térde. Elbűvölten bámulta a jövevényt, bár az már értésére adta, hogy elsősorban nem miatta van itt. Mona tetszik neki. „Őt bámulta egész este” – visszhangzott a nő fejében. Az eszébe sem jutott, hogy szemmel láthatóan fiatalabb nála két-három évvel. „De Monának éppen jó lesz”. És Lanta volt olyan jó barátnő, hogy ennek is örült.

– Engem beengedtek. Tudjátok, miért? Mert megmondtam a nevemet – csöppnyi büszkeség izzott a hangjában, de érződött: visszafogja magát. Mona szája kiszáradt, és a kávéjából alig maradt.

– No és mi az a név? – kérdezte Lanta.

– Gino…

– Ha-ha! Hát ettől aztán csakugyan beijedtek a teremőrök – kacagott Lanta. Már nem bírt magával, hát nevetve folytatta:– Azt mondtad, „Gino”, ha-ha-ha, mire mindenki hasra esett és elhalóan nyögte, hogy „Méltóztassék befáradni a csöppet sem nyilvános próbára, kedves igen tisztelt Monsieur, Herr, Signor, Mister Gino…!”

Mona érezte, ez még nem a vége. Felemelte a fejét és a férfi szemébe nézett:

– És mi a másik neved?

– Bardelli – vágta rá amaz nagyon gyorsan.

A név bombaként csapott közéjük. Monának elakadt a lélegzete. De ha nem is látta, érzékelte, hogy mellette Lanta is ugyanígy járt. Eltelt egy hosszú pillanat, amely alatt a férfi csak mosolygott és hol az egyik, hol a másik lányra pillantott.

Elsőnek Mona tért magához.

– Csak nem vagy a rokona… Bardellinek, a híres karmesternek?

– A fia vagyok.

Most végre elkomolyodtak a lányok. Gino Bardelli sem mosolygott. Ám a szemében ott ült még a vidámság, csak kissé visszafogottabb lett.

– No de beszéljünk rólatok, lányok. Én már bemutatkoztam – jegyezte meg finom éllel. Mona nyújtott kezet elsőnek:

– Ramona Weber. A barátoknak csak Mona.

– Ez már igazi zenei környezet – lelkesedett Gino. – Ha jól tévedek, volt egyszer egy Weber nevű zeneszerző is?

– Volt, de semmi közöm hozzá.

Lanta az asztal fölött nyújtotta a kezét. Most már nem nevetett, sőt inkább valami ájult tisztelet rezdült a hangjában, amikor elmormolta a nevét. Gino Bardelli aztán visszafordult Monához és attól kezdve az ártatlan témák között csapongó beszélgetés jobbára csak vele folyt. Olyannyira, hogy Lanta egy idő után szedte a holmiját.

– Gyerekek, engem Ludwig vár otthon, és ő nem szeret várni.

– Ilyen csinos lányt én is mihamarabb hazavárnék – bókolt a férfi. De Monának volt egy olyan érzése: csak azért mondja, hogy apró örömet szerezzen vele a távozó Lantának. Gino tehát örül, hogy Lanta elmegy. Vagyis örül, hogy kettesben maradhat vele?

Mona szíve a torkában dobogott.

És attól kezdve minden úgy játszódott le, ahogyan elképzelte, ahogyan várta. Miután Lanta elbúcsúzott – nagy puszikat osztott Monának, de csak azért, hogy eközben kétoldalról is a fülébe súghassa: „Hajrá, mindent bele!” és „El ne szalaszd ezt a fiút!” – egy pillanatig csak ültek és nézték egymást. Mona kezdte úgy érezni, hogy körös-körül a világ megszűnik. Ilyesmit még nem tapasztalt. Gino Bardelli őt nézte, és a férfi fekete szeme mintha a lelke mélyére hatolt volna. Először nem is érezte igazán, hogy mi van a világgal. Csak valamivel később kezdte érzékelni, hogy lassan elhalnak a zajok, a lámpák is apró, jelentéktelen kis fénypontokká korcsosulnak. Ahogyan a szerelmes regényekben olvasta, itt is az történt: már csak Ginót látta és hallotta. Senki és semmi más nem maradt ott, ami befolyásolhatta volna.

Persze valahol a tudata legmélyén azért halkan szólt egy riasztócsengő. Nem jó ez így, te lány – mondta az a hang, amit már néhányszor hallott az életben. Mindig akkor, amikor valami nagy és talán nem túl jó dolog közeledett hozzá. Csak bajban szólalt meg a csengő, vagy máskor is…? Most persze nem emlékezett erre sem. Egyáltalán nem tudott gondolkodni.

Könnyű lett a lelke, akárcsak a teste. Mindkettő valahol a magasban lebegett, talán kis aranysárga napsütötte bárányfelhők között.

Gino valami történetet mesélt, ami szintén zenészek között játszódott. Mona nem tudott rá koncentrálni, de nem is érezte szükségét. Ahhoz, hogy ilyen jól lebegjen, nem a szavak értelme volt a fontos. Hanem Gino arca, a rá irányuló figyelme, a tekintete. És az a tudat, hogy milyen jó a közelében lenni. Mintha valamilyen meleg burok sugárzott volna ki a férfiból, ez azonnal körbevette és védelmezte, ringatta őt.

Azt sem tudhatta hát, hogy mennyi idő telt el. Gino alighanem pontosan látta, hogyan hatott erre a lányra, hát nem sietett. Ő is élvezte a helyzetet. Tetszett neki a lány és ezt egyáltalán nem tagadta. Miért is tagadta volna? Ő jött oda az asztalukhoz, ő kezdett azonnal udvarolni. Ő nézett azokkal a fényes, izzó szén-szemekkel Monára. Már a neve is tetszett neki. Mona, Ramona. Ra-Mona, szép a neve is.

A testbeszéde elárulta, hogy csak őt nézi, őt látja. Csak ő kell neki. Ez felizgatta a lányt is. De azért nem volt még teljesen elveszve – ezt megállapíthatta. Mert amikor kizökkent ebből az állapotból, és mozdulataival jelezte: most már vége, a hatás lefoszlik róla, bár továbbra sem ellenzi Gino társaságát – amaz nagy tapasztalattal sietett segítségére:

– Hazaviszlek, itt a kocsim.

A vészcsengettyű ismét szólt a lélek mélyén. „Ez az első találkozás, ha most máris engedsz neki, meglátod, semmibe sem vesz majd…” Ezt pedig nem akarta. Igaz, nem mondhatta ki kerek-perec, hogy hagyja őt békén ez a Gino, inkább holnap találkozzanak valahol máshol… Vagy akár ugyanitt. De most, ma éjszaka még hadd ábrándozzon róla a fiú, és ő is Ginóról. Nem szabad mindjárt egymásnak esni, azzal olyan sokat elvesznek a későbbi örömökből… Csak annak van értéke, amire vágyódsz.

Nagyon jólesett neki, amikor Gino mintha az ő szavait ismételte volna:

– Ígérem, nem akarok semmi többet. Ma még nem.

És elég volt egymásra pillantaniok, hogy tudják: a másik is éppen erre gondolt. És ugyanígy. Ez nagy örömet okozott a lánynak. De valahol a tudat alatt ott vibrált még valami – „akkor is elmennék vele, ha csak teste lenne, ha csak a szemét érezném magamon és vágynék a testére”.

Egy kicsit utálta magát, de ez nagyon hamar elmúlott. Gino udvarias volt és maradt. A kocsija, nem éppen vadonatúj, de elég jó autó ott állt nem messze. Beültek és a férfi biztos kézzel vezetett. Amikor Mona oldalról pillantott rá, kisfiús profilja láttán feltámadt benne a gyanú: lehet, Gino fiatalabb nála…? De most olyan jól érezte magát, hogy erre sem gondolt igazán.

És olyan rövidnek tűnt az idő, míg hazaértek! Monának úgy tűnt: attól a perctől kezdve, hogy kiejtette száján a címet, és amikor a kocsi lefékezett a bérház előtt – alig telt el fél perc. Persze nem így volt és valahol azért ez is jó jelnek tűnt. Ginóval szinte repül az idő. Lehet, eljön majd a perc, az óra, amikor a legszívesebben mindketten megállítanák azt az időt?

– Holnap délután háromkor gyakoroltok az apámmal – súgta Gino. – Ott leszek én is.

Ez ígéret volt, és egyben a másnapi találkozót is megbeszélték. A motor halkan duruzsolt és Mona látta, hogy a férfi a volántól kihajolva hozzá közeledik…

Megremegett, amikor a férfi arca az övéhez közelített. Nem, nem csók volt ez. Gino forró ajka csak egy puszit lehelt az arcára. Égett Mona bőre, amikor kiszállt. Kezével önkéntelenül is megsimogatta az arcát. Aztán búcsút intett. A kocsi lassan elgördült – mintha Gino minél tovább szeretné őt látni.

Egy pillanatra nagyon sajnálta, hogy már elmegy. Elveit feladva csaknem utána kiabált: „Gyere vissza, gyere föl egy kávéra…” és mindketten tudták volna rögtön, hogy nem, nem kávéról lenne szó, nem arra és nem azért hívná fel a fiút a lakására.

Aztán megnyugodott. Jobb így. Tényleg jobb. Nagyon bámulta Ginót: képes volt kibírni, hogy nem tett célzásokat. „Szívesen meginnék egy kávét vagy valami mást”-típusú gyakran hallott férfi-szöveget. Valahogy mintha ő is tiszteletben tartaná az első, még nem is szándékos találkozásukat.

Amikor ment fel a lifttel a negyedikre, azért sebesen végiggondolta a dolgot. Tehát Gino a koncertteremben látta meg őt. Aztán későn jutott ki a házból, biztosan az apja tartotta vissza. Bardelli mester szeret beszélni, ezt már hallotta róla. Bőbeszédű délvidéki… Aztán amikor Gino kirohant a koncertterem előtti utcára, már senkit sem látott. Csak sejthette, hogy a lányok, köztük Mona is, akit megbámult a próba közben, talán nem mentek még haza, beültek valamelyik közeli kávézóba. Vagy nem mondott igazat, valójában biztosan lopva követte őket, aztán kivárt tíz percet és jött? De miért hazudott volna? – azonnal elhessegette magától még a gondolatot is.

Belépett a lakásába.

Szerette a falak között megbúvó csendet. Sokszor szándékosan nem kapcsolta be a zenegépet. Ez a csönd sohasem volt teljes és igazi, mégis barátságosan körülölelte a lakót. Néha pattant egyet-egyet valamelyik régi bútor, a nagyanyjától örökölt tükrös szekrény, a faragott pohárszék. Ezek annyira elütöttek a mai bútoroktól, hogy már csak ezért sem akart tőlük megválni. Sokan kidobták vagy elvitették volna a régies „kacatokat”, de Monában mindig élt egyfajta vonzódás a múlt iránt. A legtöbb bútort a család adta össze. A család, amely ma már nem létezett. Néhány végzetes betegség és egy baleset után Mona egyedül maradt.

De most nem szomorkodott. Az esti, majdnem-éjszakai csöndben jólesett beszívni az ismerős illatokat. Mert hát illatozott ám itt minden, kezdve a szőnyegtől a fürdőszoba kádjáig. Egyik-másik kép kerete is sajátos illatot árasztott, és az erkélyajtón át betört a kinti fák virágfelhője.

Amikor a zuhany alatt állt, úgy rémlett, megszólalt a dallamcsengő. Meztelenül szaladt át, nedves nyomokat hagyott a parketten – de nem, senki sem volt az ajtó előtt. Csak képzelődött. Szóval Gino nem gondolta ,meg magát. Kemény legény, karakán jellem. „Én az ő helyében bizony meggondoltam volna magamat és már itt toporognék az ajtóm előtt”, futott át az agyán: Aztán visszaállt a forró permet alá. Ez szinte lemosta róla a fáradtságot.

„Érek én annyit, hogy valaki értem epekedjen?” – tette fel a kérdést. A forró zuhany párafelhője rátelepedett a fürdőszobára, a fémtárgyak között a szokásos visszhangos neszek is eltompultak. A levegő megtelt az iménti pára láthatatlan nyomaival, súlyával. Mona gondolt egyet, bőréhez kellemesen simuló törölközővel lesöpörte a párát a nagy tükörről. Aztán ledobta a fürdőköpenyét, amelyben addig fésülte magát. Csak egy pillantást vethetett meztelen testére – tetszett önmagának! – mert a pára ismét halványszürke réteget vont az üvegre. Akkor a lány mosolygott egyet és boldogan elment aludni.

Másnap valahogy nehezen ment el a délelőtt.

Reggeli után Mona betette a szennyest a mosógépbe, aztán csak úgy tessék-lássék kitakarított. Mert hiszen lehet, Gino ma este idejön…? Vagy a saját lakásába viszi őt? Persze lehet, hogy együtt lakik az apjával, talán az anyjával is. Keveset tudott Bardelli mesterről. Hamarjában fel is lapozott egy zenei lexikont, igaz, nem a legújabb kiadás volt. Legalább tíz évvel ezelőtt jelent meg. „Luciano Bardelli, született 1949-ben a svájci Locarnoban, karmester és zongorista…” A pályafutásáról akkor még nem írtak annyit, mint manapság írnának. Ebből mindenesetre semmi sem derült ki: A szöveg mellett csak egy régi, kisméretű, fekete-fehér fotó volt ott. Hát ma már azért nem néz ki ilyen fiatalosan. Alig múlott ötven, mégis őszül a haja…

A Maestro családjáról nem talált semmit. Ez egy kis terjedelmű lexikon volt, csak a fontosabb zenei adatokat közölték. Visszacsúsztatta hát a polcra. Feltett egy CD-t, valamelyik régi német klasszikust, a csembaló hangját mindig is nagyon kedvelte. A hegedűre csak rápillantott, ma nem lesz ideje gyakorolni. Letörölte a nem létező port a tokról, majd tovább tette a dolgát.

Már fél egy volt, mire bejutott a városba. Tudott vezetni és volt is kocsija, de az utca elég közel volt a metróhoz és a buszközlekedés is egészen jó volt. Hát ritkán hozta elő a kocsit a ház alatti garázsból. Meg aztán a benzin sem olcsó. Abból, amit a zenekarban keresett, meg tudott élni, de extra dolgokra ritkán tellett. Egy jó színházra vagy egy jobb ruhára, egy pár napra valamelyik üdülőhelyen – hát azért külön kellett dolgoznia. Még jó, hogy hetente többször tanít az egyik külvárosi zeneiskolában is. Onnan is csurrant-cseppent némi pénz és ez nagyon jól jött a háztartásban.

A hegedű mostanában mindig nála volt. Nem vált meg tőle, hisz nap mint nap gyakoroltak a zenekarban is. Nem egy Stradivari, de ő szerette. Hozzánőtt az évek során. Hát most is vigyázott rá. Eszébe jutott, hogy már régen vett tartalék húrokat. A belváros szélén, nem messze a mesterséges tó és a mellette elterülő park szélén volt egy hangszerbolt.

Amolyan régimódi, igazi hangszerbolt. Nem afféle modern, ahol műanyag furulyákat, tangóharmonikákat, gitárokat és legfőképpen szintetizátorokat árulnak. Az elektronika belopta magát a zenébe, néha jó ez, sokszor meg rossz. A hangfalak nem pótolják a hangot, a tehetséget: A legtöbb énekesről egy áramkimaradás alkalmával azonnal kiderülhet, hogy nincs is hangja. Amit eddig annak hittek, az csak az elektronika meg a decibelek voltak.

Ebben a kereskedésben régi hangszereket is árultak. Ahányszor Mona erre járt, élvezte, hogy az utca egyik oldala maga a park a zöld fákkal, a törzsek közül előbukkanó nagy, világoszöld, napsütötte pázsitokkal és a széleken illatozó virágágyásokkal. A másik oldalon csupa ilyen kisebb bolt volt. Sehol egy hivalkodó áruház, tolakodó olcsóság talmi reklámjai. Erre ritkán jártak a görkorcsolyázók, és mintha az autók is halkabban gördültek volna a szürke aszfalton.

Amikor belépett, nem csapta meg hűvös szellő – itt nem volt légkondicionálás és most ennek is örült a lány. Nem kellett borzongania, nem volt természetellenesen hűvös, sőt hideg idebent. Mintha kellemes bársonyba burkolta volna az a kintinél pár fokkal jólesőbb levegő. Odakünn már a nyár ígérete terjengett, vibrált a meleg az aszfalt fölött és madarak is cikáztak.

Itt bent viszont nyugalom áradt szét. A falak mentén körben hangszerek álltak, vagy hevertek kis állványokon, asztalokon. Az egyik sarokba régi lantokat helyeztek látszólagos rendetlenségben. De valami azt súgta Monának, hogy azért nem mindegy, hogyan „tálalták” a hangszereket. Valakinek gondja volt rá, hogy a szemnek tetszetősen sorakozzanak és mind a húros oldalát mutassa az esetleges vevőknek.

Volt ott egy hasas mandolin is, fényes púpján megcsillant egy betévedt napsugár. Azon kívül ide nem sok napfény hatolt be, ám a félhomály nem volt zavaró. Egyszerűen nem is illett volna a túl nagy és éles fény ezekhez a szerkezetekhez. A legtöbbjük barna volt és fekete, fából készültek, magukban hordozták a jótékony fénytelenséget. Egy klarinét mosolygott fekve, billentyűi akár a kerek fogak harapták a levegőt. Távolabb két zongora állt, no persze egyik sem Yamaha, csak amolyan régi bécsi páncéltőkések, amilyenekből még százvalahány év után is rengeteg van errefelé.

Mona még olyan hangszert is látott, amit nem tudott volna megnevezni – halványan rémlett, hogy tanultak róla a főiskolán. A hangszertörténet nem tartozott a kedvenc tárgyai közé, szerencsére nem is adták elő sokáig. Most arra figyelt fel, hogy némelyik hangszernek talán illata van. Mona erre mindig érzékeny volt, a kellemetlen szagok másoknál jobban riasztották őt, a kellemes illatok meg sokkal inkább vonzották. Néha volt egy olyan érzése, hogy ez nem véletlen, de semmi hasznát nem látta eddig. Lanta egyszer azt mondta erre, hogy az előző életében biztosan vadászkutya volt…

Kopott szőnyegen haladt. Nem figyelt erre sem, és nem látta, hogy a boltra ráfért volna a felújítás. A falakat régen festették, a szőnyeg szélein a rojtok itt-ott leszakadtak már. A fenti csillárok nem világítottak. Most a nagy kirakatablakokon bejött ugyan némi fény, de télen biztosan még sötétebb ez a bolt. Pedig nem kicsi, elég nagy és a belvárosban egy ekkora üzlethelyiséget fenntartani aligha lehet olcsó mulatság.

Tőle balra most tangóharmonikákat látott lógni egy állványon, piros és fehér színeikkel szinte harsányan kiáltottak a világba. Volt ott egy csupa aranyszínű is, talmi díszítése odavonzotta a tekintetet. Falusi lakodalmakon bizonyosan emelte a mulatozók jókedvét már az is, ha csak megpillantották az agyondíszített zeneszerszámot. Velük szemben néhány afrikai hangszer is lógott, alighanem bevándorlók hozták magukkal, aztán megszorultak és ebből csináltak pénzt. Mona sejtette, nem lehetett ez könnyű döntés egy-egy nélkülöző férfinak vagy nőnek. Ezért a lány más szemmel nézte az íjhárfát, az arab dudát, a hosszú fadobot és a gömbfuvolát.

Az egyik falon sorban hegedűk lógtak. Egyik-másik olyan kis soványkának látszott. Mona agyán egy pillanatra átfutott a kellemetlen képzet, hogy összeaszott kis gyerekhalottak lógnak ott. Barnák voltak, szerények, szinte jelentéktelenek. Az egyik lakkozott tetőlapon – biztosan juharfából készült – még a kopott folt is látszott. Mindegyik magán viselte a sok érintést, a nyakon a kezektől kidörzsölt simaságot most a lány is majdhogynem érezte a saját kezében. A nyak mindig keményfából készül, tudta jól. És mert nem múlott el nap anélkül, hogy ne tartotta volna kezében a hegedűjét – most is itt volt nála – hát olyan volt ez, mintha már a teste része lett volna. Ismerős mozdulat, ismerős izomfeszítések, és az a borzongatóan kellemes pillanat, amikor a zenész egyik szemével a karmesterre pillant és tudja, annak intésére elindul a félelmetes és méltóságteljes hömpölygés. Amit ő is életre kelt, másokkal együtt, az agya, a keze és a hangszer együttesen hoznak elő a semmiből. Ahol ez a zene mégis ott létezik már, de még senki sem hallja…

Már nem maradt ideje tovább nézelődni, mert a pulthoz ért. Az első pillanatban senkit sem látott. Csak később bukkant fel egy kislány. Tíz éves lehetett, vékony kiskamasz, aki még nem igazán indult növésnek. Alig magasodott a pult fölé, világos haja szalmaként sárgult. Virágmintás nyári ruhát viselt, lábán biztosan papucs csattogott. Ez azt sugallta Monának, hogy valahol a házban lehet a lakásuk is. Merthogy aligha csak ő vezeti a boltot…

– Jó napot, miben segíthetek?

Kellemes volt a hangja, és korához nem illően komoly volt, talán csak a vevőkkel. Mona egy pillanatig habozott, mit is mondjon neki. Tudni fogja, hogy mit akar?

– Húrokért jöttem, hegedűhúrokért.

– G-D-A-E? – sorolta a kislány szakszerűen a hegedű húrjait, méghozzá sorrendben, alulról. Ez rögtön eloszlatta Mona kétségeit, hogy esetleg mégsem „szakemberrel” van dolga.

– Most csak G és E kellene, a többiből van tartalékom. Kettőt-kettőt kérek.

A kislány megfordult, kihúzott egy fiókot. Ugyanakkor egy férfihang szólt hátulról:

– Az E a fémhúrok között van, tudod, kicsim?

– Hát persze, hogy tudom, apa! – méltatlankodott a kislány. Látszott az arcán: leégetésnek tartja, hogy ilyen elemi dologra hívták fel a figyelmét. Aztán Mona elé tette a négy húrt. A lány elővette pénztárcáját. Akkor jött ki a háttérből az eddig láthatatlan férfi is.

Nagyon fiatalnak látszott ahhoz, hogy egy tíz-tizenegy éves kislány apja legyen. Talán harminc volt, vagy alig valamivel több. Vékony, de arányos testű, nem túl izmos férfi. Az arcán kicsiny szakáll éktelenkedtet az álla közepén. Ő talán azt hitte, hogy ez jól áll neki, sőt netán valamiféle kissé diabolikus külsőt kölcsönöz neki. Vagy idősebbnek akart látszani a koránál? Nem volt magasabb Monánál. De amikor odajött és valami köszönésfélét mormogott, felemelte a tekintetét.

Akkor valami különös dolog történt – a férfival. Mert Mona semmit sem érzett. Ő most vevő volt egy boltban, ha számára mégoly különleges boltban is. Hiszen itt valamilyen formában a zenét árulták, azt a zenét, amiért eddig is élt. Ám a férfi megjelenése nem hatott rá, egy pillantással átsiklott fölötte. Még annyit látott, hogy a férfinak világos szeme és napbarnított bőre van. A mozgásában volt valami macskaszerű, puha. Úgy lépkedett, akár egy ragadozó, vagy olyan férfi, aki keleti sportokat szokott gyakorolni. Mindez persze csak elraktározódott Mona tudatában, annak is az alján. Akkor nem figyelt erre.

A férfi viszont annál jobban figyelt rá. Mosolya rokonszenvesebbé tette arcát, ilyenkor a kis sötét szakáll is feledhető volt. A haja barnaságához már csak fekete színe miatt sem illett ez a szakáll. A férfi Monára nézett, de a kislánynak szólt:

– Az Aranyhúr zenekar tagjainak csak a legjobb húrokat adjuk.

Mona csodálkozó pillantására a férfi így folytatta:

– Ott vagyunk minden koncertjükön. Ön az elsőhegedűs mellett ül.

Mona rámosolygott:

– Stimmel.

A kislány is megnézte a lányt, aztán felderült az arca:

– Ja, tényleg! A múltkor meg is dicsérted őt, apa.

A férfi zavarba jött. Most már szerette volna, ha a kislány nincs ott:

– Menj csak, kérdezd meg azt az urat, mit kíván – és megfogta a kislány mindkét vállát, irányba fordította. Az el is indult, de még visszaszólt:

– No jó, magatokra hagylak benneteket…

Gyerekcsínynek látszott az egész és a férfi kis mosollyal igyekezett is ezt a benyomást kelteni Monában. Közben a lány kifizette a húrokat, megkapta a számlát. A férfi azonban még nem fejezte be a beszélgetést:

– Hallom, mostantól kezdve a Szimfóniát gyakorolják a Mesterrel.

– Igen. Ma délután ugrunk neki.

– Nagy élmény lehet – a férfi hangjában volt egy kis sajnálat. Talán ő is zenésznek indult? Lehet, nem véletlenül dolgozik éppen egy ilyen boltban. Vagy talán az övé a bolt? Mindez azonban most nem izgatta Monát. Megköszönte a húrokat és ment kifelé. A férfi utána nézett, biztosan nagyon nézte őt, mert érezte a nyakán, a hátán és a lábán azt a furcsa bizsergést. A férfiak már csak ilyenek, futott át a fején.

A kislány az ajtónál várta. Mintha csak azért várt volna ott, hogy őt kiengedje? Már nyitotta is az ajtót. Monát meglepte ez az udvariasság. Mert ugyanakkor a gyerek arca komoly maradt. Semmi mosoly, semmi valódi udvariasság. Kitárta az ajtót majd becsukta Mona mögött, aki csak egy fejbólintással nyugtázta a gesztust, egyben ezzel búcsúzott is el a kislánytól, a bolttól.

Nem látta, hogy a gyerek hosszan néz utána. Azt sem, hogy a szakállas férfi megtorpant mellette. Már csak egy vevő volt a boltban, valahol hátul motoszkált, nézelődött. A kislány rekedten kérdezte:

– Tetszik neked, apa?

Mona meg egyre gyorsabban távolodott. Még fel is kell raknia az egyik húrt, mielőtt elkezdődik a próba. Nos és nem bírt másra gondolni, csak arra, hogy ott lesz Gino is! A szíve körül rögtön melegebb lett és alig bírta leplezni izgalmát. Amikor felbukkant az ismerős épület. Mona valósággal futott feléje, át a nagy téren. Galambok rebbentek fel előtte, és telepedtek vissza ismét a kövezetre. Távolabb a nagy szökőkút örökké nedvesen csillogó szobrai előtt turisták álltak és fotóztak. A látvány és az egész város békességet és nyugalmat sugallt, csak Mona szíve vert hevesen.