Anita Weaver

Angyali védelmező

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-387-126-3

MOBI ISBN: 978-963-387-127-0

Írta: Anita Weaver

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

Nyolcadik fejezet

Ki az angyal védelme alatt áll,

Ha nem keres is, rád talál.

Tartsd magad tőle távol,

Mivel egyetlen célja a világon,

Hogy megmentse a lelked

És eltörölje gonosz léted.

Talea hányszor hallotta ezeket a sorokat, mégsem volt képes hinni benne. Gúnyos mosollyal tekintett azokra, akik komolyan vették ezt az intést. Mindez nem volt más a számára, csupán papírra vetett, élettelen, üres sorok. Nem is tulajdonított nekik nagyobb jelentőséget, miért is tette volna? Hiszen olyan erő állt mögötte, amelynél hatalmasabb nem létezett. Legalábbis a számára. Ő azon az oldalon állt, ahonnan a másik oldal csupán puszta legyőzni való félként szerepelt mindenhol, és minden hozzá hasonló lény számára. Ez volt az életcélja. Segíteni romba dönteni a másik világot. Ezért teremtették.

Azzal viszont nem volt tisztában, hogy a próféciának létezett folytatása is, amely megírta, mi történik majd vele. Ez a pár sor rejtve volt, csak kevesen ismerték a tartalma miatt, ami így szólt:

Észre sem veszed, és megérintett,

Bármit teszel is, véged.

Menekülni már lehetetlen,

Kéretlenül visszakaptad a lelked.

Gonosz tetteid megölnek,

Még a föld színéről is eltörölnek.

Ha Talea idő előtt megtudná, mi vár rá, valószínűleg a saját szakállára cselekedne, ami igencsak nem lenne jó Nefas számára, hiszen addigi teljesítménye messze felülmúlta az előzőekét. És ő ebben a tudatban élte semmihez nem hasonlítható életét. Úgy gondolta, megütötte a főnyereményt, amikor eladta a lelkét, pedig, ha tudta volna, hogy mindez csak látszat… Soha semmit sem tett saját akaratából, mindig is lentről irányították. Nem volt más, csak egy bábu, igen hasznos bábu, legalábbis, amíg megfelelően végezte a dolgát. Ezért érezhette magát annyira nyeregben, eddig a pontig. Ahogy visszatekintett az elmúlt napra, nagyon is elégedett volt magával. Nem csak az annyira áhított lelket szerezte meg, de igencsak jó bevételre sikerült szert tennie a kábítószer eladásából. Azon a környéken senki sem mert vele szembeszállni a terjesztésért, mindenki ismerte kisded játékait és annak következményeit. Veszélyes alaknak tartották, a híre jócskán megelőzte őt. Így a nap végén elégedetten hajtotta párnára a fejét, nem is sejtve, hogy elkezdődött valami, ami a végét jelenti.

Egy hosszú folyosó. Sötét, akárcsak ő maga. Vajon hol lehet? Fogalma sem volt róla, mint ahogy arról sem, hogyan került oda. Csak abban volt biztos, hogy mindenképp meg kell találnia a kivezető utat. Ismeretlen érzés kerítette hatalmába, ami leginkább a rémülethez hasonlított. Nem, az képtelenség, hiszen ő nem fél senkitől és semmitől, így nem is ismerheti ezt az érzést. És mégis. Ahogy haladt előre, pánikszerűen lenyomott minden kilincset, ám egyetlen ajtó sem engedett, zárva voltak. Kivéve egyet, a folyosó legvégén. Megkönnyebbülten lépett be, viszont amint átlépte a küszöböt, az ajtó hangos csattanással záródott be a háta mögött. Hirtelen megpördült, és nekifeszült az ajtónak, hiába, nem sikerült kinyitnia. Más választása nem lévén, beljebb lépett, és körbenézett. Furcsamód, ahogy benyitott, alig pislákolt némi fény odabent, de ahogy bezárult mögötte az ajtó, hirtelen fény árasztotta el a helyiséget. A szobában alig voltak bútorok. A falakat egyszínű, de ízléses tapéta borította, mégis volt számára valami nyugtalanító benne, amitől összeszorult a gyomra. Ahogy nézte, lassan mintha kezdett valami megjelenni a falakon. Eleinte nem tudta eldönteni mi lehet az, ám ahogy egyre terjedt, rájött. Betűk. Számok. Mikor teljesen beborította az összes falat, hogy szinte egy négyzetcentiméternyi sem maradt szabadon, akkor nyert értelmet, mit lát valójában. Korinthus 13. Amerre fordult nem látott mást csak ezt, a szavak mintha gúnyosan ordítottak volna az arcába. Úgy érezte, a falak egyre összébb mennek, meg akarván fojtani őt, kiszorítva a levegőt a tüdejéből. Szabadulni akart, de képtelen volt, csak kapkodott a levegő után, ami elérhetetlen volt a számára. Aztán hirtelen vége lett az egésznek.

A lélekrabló verítékben úszva ébredt. Még sosem fordult vele elő ilyen. Hosszú ideig csak zihálva volt képes levegőt venni. Hihetetlen. Ő, aki nem riad meg semmitől, így kiborul egy… mitől is? Álomtól. Egy pillanat! Nem is lenne szabad, hogy álma legyen! Nemhogy rémálma! Érthetetlen. Valami nagyon nem stimmelt. Odébb lökte a rajta nyugvó meztelen lábat, amelyre csupán álmos dünnyögés volt a válasz, kiugrott az ágyból, a fürdőszobába rohant, hideg vizet engedett, de néhány pillanatig nem tett semmit, csak állt a csapra támaszkodva és a tükörképét nézte. Nem látott változást magán, de érezte, hogy történt vele valami. Felemelte a kezét, hogy kisimítsa a haját a homlokából, de félúton megállt a mozdulattal. Remegett a keze. Beszélnie kell Nefassal! Most, azonnal! Nem érdekelte, hány óra van, tudni akarta, mi történik vele, és miért. Másnak talán ostobaságnak tűnhetett, hogy így kiborult egy röpke álom miatt, ám neki nyomós oka volt erre. Egész életében ő volt, aki mások felett uralkodott, mindenkit megfélemlített, aki csak az útjába került. Nem ismert irgalmat, sem félelmet, mindez a kiváltsága volt, úgy is mondhatjuk egyfajta fizetség a lelkért cserébe. Most mégis olyasmit tapasztalt, aminek nem lett volna szabad megtörténnie. Soha.

Nefas nem az a fajta volt, akit csak úgy meg lehetett idézni, vagy következmények nélkül zavarni, de nem tágított, amíg nem beszélt vele.

– Ajánlom, hogy fontos legyen – sziszegte a fogai között a gazdája, miután nem kis nehézség árán megjelent.

– Valami furcsa történik velem – vágott rögtön bele a közepébe Talea.

– Ez minden? – tárta szét fenyegetően a kezeit a másik.

– Rémálmom volt.

– Hogy mi?

– Álmodtam. És álomban rettegtem. Érted, mit mondok? – kezdett fel-alá járkálni a lélektelen. – Felfoghatatlan! Azt hittem sérthetetlen vagyok, erre jön egy álom, és kész vagyok tőle teljesen! – kapott a fejéhez idegesen. – Egyszerűen nem értem!

– Oltsd el a lámpát!

– Tessék?

– Oltsd el a lámpát!

Amint megtette, tejes sötétségbe borult a szoba, és Nefas alaposan szemügyre vette a vele szembenállót. Az arcáról képtelenség volt bármit is leolvasni, ám hangja tele volt feszültséggel, mikor újra megszólalt.

– Mondd el, mit láttál álmodban!

– Bent rekedtem egy szobában, amelynek a falai tele voltak firkálva valami K betűs szóval és egy szám is volt utána.

– Korinthus 13.

– Igen, ez az! Nem tudom, mi lehet ez, de úgy éreztem, menten megfulladok, ha nem szabadulok ki onnan.

– És mi történt?

– Felébredtem, szerencsére.

– Találkoztál mostanában valakivel, akivel azelőtt sohasem?

– Persze, hogy találkoztam, nap mint nap találkozom ilyenekkel! Mi ez az egész?

– Fogalmad sincs róla, mit jelent a felirat a falon, ugyan, honnan is lenne. Az a keresztény Biblia egyik fejezete.

– Biblia? De mi közöm nekem ehhez?

– Találkoztál valakivel, aki angyalcsillámmal fertőzött meg.

– Mivel?

– Angyalcsillám. Minden angyal szárnyai be vannak vonva vele. Emberi szemmel nem látható, viszont a sötétben a magunkfajta rögtön felismeri. Fényt bocsát ki magából.

– Ez remek! Mit jelent az, hogy megfertőzött? Beteg lettem tőle, vagy valami ilyesmi?

– Nem szó szerinti értelemben. Ember vagy, még ha lélek nélküli is, ám a tested még emberi, és így nyitott vagy bizonyos dolgokra. Az emberi agy nagyban befolyásolható, ez történt a te esetedben is. Az angyalcsillám hatására az elméd tudatalatti része lett befolyásolva, ezáltal álmodban olyasmiben volt részed, ami leginkább ellentétes a léteddel.

– Miért, miről szól az a fejezet?

– A szeretetről.

– Ez elég… hogy is mondjam… abszurd.

– Nézőpont kérdése.

– Nekem miért nem volt tudomásom erről? Mármint, hogy ilyesmi is létezik.

– Először is nem kell mindenről tudnod, másrészt, annyira kicsi volt az esélye annak, hogy valaha is dolgod lesz ezzel az anyaggal.

– Tudomásom szerint az angyalok az idők kezdete óta az emberek között járnak, nem így van? – vetette ellen Talea, hiszen ő is hallott már ilyenről.

– De igen, ám ez akkor is lehetetlen. Csakis akkor tud halandó kapcsolatba kerülni az angyalcsillámmal, ha az angyal felfedi valódi kilétét előtte, és kiterjeszti a szárnyait, ami, ha az ő törvényeiket vesszük figyelembe, elképzelhetetlen.

– Már miért lenne az?

– Az ő világukban ez egyfajta árulásnak számít, aminek komoly büntetés az ára, így szinte senki sem kockáztatja ezt meg.

– Valahogy mégiscsak rám került ez a vacak – húzta el undorodva a száját Talea, és kezeivel többször végigseperve magán, próbált tőle megszabadulni, még akkor is, ha nem látta.

– Az angyalcsillám örökre rajtad marad, beleivódik a bőrödbe, akárcsak valamiféle bélyeg.

– Szóval engem most megjelöltek?

– Nem szó szerint, de lényegében igen.

– Mi történik ez után?

– Az angyalt előveszik majd, mivel szabályt szegett, és nem akármilyet, viszont jobban szeretném, ha mi találnánk meg előbb. Tudni akarom, miért van itt.

– Miért vagy benne olyan biztos, hogy még itt van?

– Az idelátogató angyalok nem bontogatják a szárnyaikat, ők csupán rövid ideig tartózkodnak az emberek között. Ez az angyal viszont már egy ideje itt lehet, így időnként kénytelen kitárni a szárnyait, hogy megmozgassa őket.

– Az imént mondtad, hogy az bűn a számukra.

– Csak abban az esetben, ha másnak fedik fel magukat.

– Mivel én biztos, hogy nem találkoztam vele, ezek szerint a mi angyalunk valakinek felfedte magát, akire ez a valami ráragadt, és róla rám – próbálta összerakni a lélekrabló a részleteket.

– Valahogy így.

– De hogyan fogjuk megtalálni?

– Nos, ez a nehezebb része a dolognak, de erre is van egy-két ötletem – válaszolta határozottan Nefas.

– Mi lenne az?

– Az legyen az én gondom, te csak tedd továbbra is a dolgod. A történtekre való tekintettel, némi változás állt be a tervben. Nincs időnk mindent apránként véghez vinni, így kicsit gyorsítanunk kell a történéseken. Ugye, tudod, ez mit jelent?

– Igen.

– Bármit felhasználhatsz, amire csak szükséged van, a lényeg, hogy minél nagyobb kárt okozz. Megértetted?

– Az előbb már mondtam.

– Akkor jó, ne okozz csalódást.

– Tettem olyat bármikor is?

– Nem, és ne is most kezd el!

– Bízhatsz bennem.

– Menj!

– És mi lesz ezzel a valamivel rajtam? – aggodalmaskodott a lélektelen, rá nem jellemző módon.

– Ne aggódj, rajtam kívül nagyon kevesen vannak, akik látják és tudják, mi az.

– De nem ártalmas?

– Nem – válaszolta habozás nélkül, holott nagyon is tisztában volt a következményekkel, de jobbnak látta nem szólni róla, a cél érdekében. Semmi hasznát nem vette volna alattvalójának, ha azon retteg, mikor és hol éri utol a vég.

Nefas semmit sem bízott a véletlenre. Nagyon jól tudta, hogy mi megy végbe alattvalóján, és annak következményeit, ami eléggé bosszantotta. Akarva, vagy akaratlanul, de valaki igencsak beleköpött a levesébe. Találkozott már ilyennel párszor az elmúlt évezredek alatt. Talea már menthetetlen. Számára az angyalcsillám méreg, ami lassan, de biztosan éri el a célját. Ő ugyan elvette a lelkét, így semmilyen hatással nincsenek rá a cselekedetei, viszont az angyal szárnyán lévő por mindezt képes megváltoztatni, visszafordítani mindent. Mint egy fertőzés, úgy terjed szét a testében. A hatása először a gondolataiba eszi be magát, ez már meg is történt. Legelőször csak riadalmat okoz, utána folyamatosan éleszti fel a lelkiismeretet, napról napra, míg végül a fertőzött teljesen önmagába süllyed és összeomlik. Maga a folyamat igen lassú, ha pusztán egyszeri érintkezésről van szó, de ha ez többször is megismétlődik, akkor hamarabb következik be a vég. Ez olyan, mintha valaki folyamatosan szedné a számára felírt gyógyszert. Folyamatosan javul az állapota, amíg teljesen meg nem gyógyul. Ebben az esetben viszont, mintha lassú méreggel mérgezné magát. Mivel Talea igen jó munkát végzett, csak bízni tudott abban, hogy egyszeri esetről volt szó, és még egy ideig számíthat rá. Ezért volt szüksége arra, hogy minél előbb megtalálják az angyalt, vagy azt, aki megfertőzte. Nem tudta, melyik lesz nehezebb, ezért két utat is választott, hogy mielőbb eredményre jusson.

Hosszú megfontolás után úgy döntött, hogy kereső démont küld fel. Ennek igen nagy volt a kockázata, mivel lényegében nem léphetné át az alvilág határát egy ilyen lény. Szó sincs itt szószegésről, vagy ilyesmiről, csupán a saját védelmében játszott szerepet. A teremtményei a szökött lelkek utáni vadászatban kiválóak, eddig minden alkalommal sikerrel jártak. Megtaláltak bárkit, bárhol. Volt már rá kivételes példa, hogy fenti megbízással látta el őket, de annak meg is volt a maga ára, így igencsak óvatosnak kellett lennie, mérlegelnie, mennyire is fontos a számára mindez. Egy ilyen lény mozgása semmiképp sem maradhatott rejtve a figyelő szemek elől, ezért, ha nem akarta, hogy idő előtt tudomást szerezzenek a jelenlétéről fent, mindent el kellett követnie azért, hogy minél tovább maradjon láthatatlan. Ehhez azonban szüksége volt elterelő hadműveletre, ami azt jelentette, hogy rögtönzött eseményeket kellett előidéznie, amelyek elterelik az angyalok és a látók figyelmét.

Mert ilyenek is léteztek, igen sok bosszúságot, és fejtörést okozva neki időről időre. Erejét megfeszítve kutatta őket, de hiába, mert ha meg is talált egyet-egyet közülük, lelepleződése után rögtön másik állt a helyére. Olyan emberek csoportja ez, akik tisztában voltak a két világ létezésével, és azok ellentéteivel, viszályaival. Ismerték a harcot, és annak lehetséges kimenetelét, tudták, mekkora a tét, így minden energiájukat abba fektették, hogy ne a másik oldal kerekedjen felül. Nefas is mindent elkövetett azért, hogy ezen változtasson, és ezért minden lépése titokban maradjon. Olykor kénytelen volt cselhez folyamodni, ha célt akart érni, de nem mindig járt sikerrel. Gyűlölte az ilyen eseteket, szinte dühöngött miattuk. Azért akadt szép számmal olyan is, amikor sikerült kikerülnie a látókat, és csapást mérni a fentiekre. Még ha ezt nem is szó szerint kell értelmezni. Nagyon is tudatában volt az emberiség gyarlóságával, és ezt ki is használta. Az egyik ilyen jól bevált fegyvere Talea volt. Mivel nem volt lelkiismeret furdalása semmiért, amit tett, szabadon követhetett el olyan dolgokat, amelyekkel megbízták. Ő személy szerint nem bántott senkit, csupán a ráruházott hatalommal élve képes volt befolyásolni mások gondolatát, akaratát, rávenni őket olyasmire, ami odafent bűnnek számított. És ez volt a lényeg. Nefas és a gazdája tárt karokkal várta ezeknek a lelkeit odalent. Nem a lelkek száma volt a lényeg, persze, az is jelentett valamit, hanem az egyensúly felborítása. Ha ez megtörténik, könnyebb dolog lesz megdönteniük a másik oldal hatalmát, és egyeduralkodóvá válni a világ fölött. Persze, harc nélkül semmiképp nem fog menni a tróncsere, ezért is kell gyengíteni ott, ahol lehet. És erre nagyon jól megfelelt a lélekrabló munkája, amely most veszélybe került. Sőt. Viszont mindenképp meg kellett találnia vagy az angyalt, vagy a csillám hordozóját, ha nem akarta, hogy további kárt okozzanak. Természetesen azt is tudni akarta, mi keresnivalója van az angyalnak a Földön. Szabad bejárásuk van ugyan oda, jöhetnek-mehetnek, amikor csak akarnak, persze, bizonyos szabályok betartásával, de ez nem volt annyira jellemző rájuk. Szóval, mindenképp meg kell találniuk valamelyiket.

Miután a döntést meghozta, ki is adta a parancsot az egyik démonnak, hogy keresse vagy az angyalt, vagy aki kapcsolatban volt vele, mindegy, melyiket találja meg hamarabb. Egyik úgyis elvezeti majd a másikhoz.

A másik út, hogy ő maga is a nyomukba ered, igaz, ez nem lehetett annyira észrevétlen. Földi jelenlétének volt egy velejárója: ahol megjelent, ott kisebb pusztulás ment végbe, ami a lényét tekintve nem is csoda. Ő maga volt a rombolás, és pusztulás megtestesítője, viszont ezért a mozgástere is kisebb volt. Átvitt értelemben. Ha nem akart idő előtt a nyakába egy rakás védelmező angyalt, akkor igencsak kis téren mozoghatott, de talán ennyi is elég lesz ahhoz, hogy némi nyomra bukkanjon.

Talea mindenben engedelmeskedett a gazdájának, a parancsait szó szerint követte. Az, hogy ezúttal teljes joggal ruházták fel, teljesen megfelelt az elképzeléseinek, ez volt az, amire kezdettől várt. Hatalma így is volt, nem is kicsi, de innentől kezdve bármit megtehetett, bárkivel, bármikor. Sőt, a terveit is megvalósíthatta. Mert az volt neki, nem is egy. Kicsit frusztráló volt számára a napi egy lélek megszerzése, többet akart, de kerülnie kellett a nyilvánosságot. Ám ezúttal eljött az ő ideje. Most, hogy szabad kezet kapott, végre megvalósíthatta, amit már régóta tervezett. Olyan mészárlást visz véghez, amilyet azelőtt még soha senki előtte. Tömegével küldi majd a vétkes lelkeket a pokolra. Legalábbis ez volt az elsődleges célja. Másodszor pedig, meg akarta tudni, ki volt az, aki megfertőzte. Kíváncsi volt annak a személyére, aki képes volt őt ilyen helyzetbe hozni. Dühös volt rá, olyan mértékben, hogy az életét akarta. És meg is fogja kapni, legalábbis így gondolta. Nem látott akadályt ennek elérésében, hiszen ő bármit megtehetett, szerinte.

Csak azt nem tudhatta, hogy más erők épp ennek megakadályozásán munkálkodtak. Csupán kilétének homálya választotta el őket tőle. De csak idő kérdése volt, mikor találják meg.

Az éjszaka nyugodt volt, kellemes szellő lengedezett a házak között, amely néha meglebbentette a szoba függönyeit. Erinát eléggé megviselték az elmúlt napok eseményei, így nem csoda, hogy erőt vett rajta a kimerültség. Dius, miután meggyőződött róla, hogy védence már alszik, a saját szobájába ment, ahol végre kinyújtóztathatta a szárnyait. Óvatosnak kellett lennie, ha nem szerette volna, hogy meglássák. Csupán néhányszor a magasba emelte, majd újra visszahúzta őket. Az egész alig tartott néhány másodpercnél tovább. Néhányat leszámítva, ez volt az egyik olyan hely, ahol biztonságban volt, így kicsit lazíthatott, ami nem volt könnyű. Aggódott. Nagyon is. A másik szobában lévőhöz fűződő érzései egyre jobban magával ragadták. Tudta, hogy ez nem helyes, mégis képtelen volt uralkodni rajtuk. Maguktól alakultak ki, ő pedig tehetetlenül őrlődött bennük. Abban bízott, ha mielőbb visszamegy oda, ahová tartozik, a vonzalom is enyhülni fog, legjobb esetben viszont teljesen el is tűnik. Mindenki számára ez lenne a leghelyesebb. Neki mindenképp. Ezúttal kimondottan gyűlölte ezt a testet. De még így is félelem járta át arra a gondolatra, hogy a nő nem csupán az embert érintette meg benne, hanem az angyalt is. És ez volt a legnagyobb problémája. Emberi mivoltával még képes volt elbánni, hiszen az csak egy kapott test az azzal járó érzésekkel, de a valódi létével már számolnia kellett. Eddig még senki sem jutott odáig, még a sajátjai közül sem, hogy ennyire közel kerülhetett volna hozzá. Ezért is törekedett arra, hogy mielőbb visszatérjen oda, ahonnan jött. Talán csak némi időre lesz szüksége ahhoz, hogy újra önmaga legyen. Megtette, amivel megbízták, ideje hazatérnie. Csak épp úgy tűnt, hogy a fentieknek nem volt ennyire sürgős a visszatérése, így kénytelen volt a saját a kezébe venni a dolgot. Üzent Michaelnek, aki sokáig váratott magára. Mihelyt megjelent, mély álmot bocsátott a másik szobában fekvő Erinára, hogy nyugodtan tudjanak beszélni.

– Sok dolgom van, Dius, remélem, fontos dolog miatt kellett idejönnöm.

– Attól függ, kinek mi a fontos.

– Az Úr dolga, mindennél előbbre való.

– Hát persze.

– Ne felejtsd el, kinek szolgálsz – rótta meg az arkangyal.

– Hidd el, sohasem felejtem el. Hű alattvalója vagyok az uramnak, de olykor nem értem, mi a célja velem.

– Dius, az Úr olyan fontos dolgot bízott rád, amit másra nem mert. Elhiszem, hogy még nem érted az egészet, de amint eljött az ideje annak, hogy mindent tudj, tudni fogod.

– Rébuszokban beszélsz, és azt nem szeretem.

– Csak miattad teszem, már így is többet mondtam neked, mint szabad lett volna. Csak még egy kis ideig tarts ki.

– Valóban? Arról volt szó, hogy meg kell védenem az embernőt, utána visszatérhetek. Megtettem, úgyhogy végeztem!

– Nem, még nem végeztél. Az igazi munkád még csak most kezdődik.

– Ezt nem mondod komolyan, ugye? Majdnem meghaltam az emberi test miatt, nem kívánhatod, hogy továbbra is ebben éljek!

– Nem én, az Úr kívánja!

Dius erre nem tudott mit válaszolni, mivel ebbe nem volt beleszólása. Másrészt, az elhangzottak el is gondolkoztatták egy kicsit. A dolgok egy röpke pillanat alatt álltak össze benne.

– Te mindvégig tisztában voltál vele, hogy valójában nem a merénylőtől kell megvédenem őt, hanem valami egészen mástól, igaz? Mi köze van a lánynak a másik oldalhoz? Hiszen még csak hite sincs!

– Az nem számít, ő akkor is egy született kiválasztott.

– Kiválasztott? Mire?

– Nem mondhatok többet. Ígérem, beszélek az Úrral, és ha engedi, mindent elmondok.

– Már meg sem lepődöm, hogy ma sem lettem okosabb. Áruld el nekem, hogyan végezzem a munkám, ha azt sem tudom, mitől, vagy kitől kell megvédenem?

– Ha eljön az ideje, tudni fogod.

– Ezt mintha már hallottam volna!

– Dius, te vagy a legjobb harcos, a legjobb védelmező, és most erre van a legnagyobb szüksége a nőnek. A gonosz sohasem alszik, csak tedd a dolgod, ennyit kér az Úr.

– Te is tudod, hogy úgy lesz.

Persze, abban biztos volt, hogy nem lesz ilyen egyszerű a dolog. Fogalma sem volt róla, hogyan fog még további napokat kibírni a nő közelében. Egyszerűen nem értette a vonzódását hozzá. Mert már nem csak az emberi test volt, ami kívánta, hanem maga az angyal is, holott azt hitte, ilyesmi nem lehetséges. És mégis. Próbálta magát távol tartani Erinától, de képtelenség volt úgy, hogy állandóan mellette kellett lennie. Abban reménykedett, hogy miután elfogták a merénylőt, hazamehet, ahol, ha időbe telik is majd, de elfelejti őt. Mégis, valahol érezte, hogy nem így lesz. Már az első perctől nem értette, miért egy angyalra van szükség ahhoz, hogy egy emberi fenyegetőt elfogjanak. A nő védelme sem jelentett volna gondot az őrangyalának, így csak az maradt, hogy valami más áll a háttérben.

Gyűlölte, ha igaza volt, mint ebben az esetben is. Most már tudta, olyasvalamivel kell szembenéznie, ami igencsak túlmutatott mindenen. Igen komoly lehet a dolog, ha őt bízták meg vele. Az elején annyira semmicskének tűnő feladat hirtelen óriási nagyságrendű lett. És jóval veszélyesebb is. Amint ezeket végiggondolta, rögtön érezte is, ahogy a nő iránti aggodalom egyre erősödik benne. Egy embertől könnyedén képes volt megvédeni, de mi van a nem földi lényekkel? Hogyan lesz képes mindvégig az maradni, akinek a szerepét ráosztották? Mi lesz, ha kiderül, ki is ő valójában? Hogyan fogja neki elmondani, vagy egyáltalán megmagyarázni? Szinte özönlöttek az ilyesfajta gondolatok az agyába, ám a legtöbbjük válasz nélkül maradt. Vajon mi lehet a kapcsolat Erina és a két világ között? Hiába próbált rájönni, nem sikerült. Minden, ami az eszébe jutott, puszta találgatás volt.